[Oliver Jeffers]
[Odė gyvenimui Žemėje]
Sveiki.
Aš manau, kad man dar nepabaigus šio sakinio,
girdėdami, kaip aš kalbu,
jūs suprasite, kad aš esu kilęs iš vietovės vardu
planeta Žemė.
Žemė yra nuostabi.
Ji yra namai mums.
Ir mikrobams.
Šitie [pyp] kol kas yra antram plane,
nes, patikesit ar ne, jie nėra vientinteliai veikėjai.
Ši planeta taip pat yra namai automobiliams, briuselio kopūstams,
keistiems žuvies padarams su lempomis ant galvų;
menui, ugniai,
ugnies gesintuvams,
įstatymams, balandžiams, alaus buteliams,
citrinoms ir lemputėms,
Pinot noir ir paracetamoliui,
vaiduokliams, uodams, flamingams, gėlėms,
ukalelei, liftams ir katėms,
kačių filmukams, internetui,
geležies sijoms, pastatams, baterijoms,
visam išradingumui ir idėjoms, visoms gyvoms būtybėms...
ir daugybei kitų dalykų.
Viskam ką mes žinome ir apie ką esame girdėję.
Beje, tai mano mėgstamiausia vieta.
Ši maža sfera,
plūduriuojanti šaltoje ir vienišoje visatos dalyje.
Beje, mano akcentas yra is Belfasto, kuris yra...
čia.
Maždaug.
Jūs tikriausiai manote, kad pažįstate šią planetą Žemę,
nes jūs iš čia kilę.
Tačiau tikėtina,
kad kurį laiką nesusimąstėte apie pagrindus.
Aš maniau, kad aš ją pažįstu.
Aš net maniau, kad aš esu ekspertas.
Iki tol, kol neprireikė paaiškinti viso pasaulio
ir kaip jis veikia
tam, kuris niekada nėra čia buvęs.
Ne tai ką jūs galvojate,
nors mano tėtis visad sakydavo
kad tikras protingų būtybių visatoje ženklas
yra tai, kad jie net nebando su mumis susisiekti.
Iš tiesų tai mano naujagimis sūnus, kuriam aš bandžiau viską paaiškinti.
Mes nauji tėvai,
mano žmona ir aš,
taigi mes jam, kaip ir visiems svečiams, apsilankantiems pirma karta,
aprodėme namus.
Štai kur tu gyveni, sūnau.
Šitam kambary mes gaminame maistą.
Šitam kambary kolekcionuojame kėdes, ir taip toliau.
Įdomu aiškinti,
kaip veikia planeta nulio metų vaikui.
Tačiau po juokavimų,
ir po suvokimo, kad nauji žmonės nežino absolučiai nieko
ir kaip mažai tu pats žinai,
paaiškinti visą planetą pasidaro pakankamai sudėtinga.
Bet aš vistiek pabandžiau.
Tomis pirmomis savaitėmis
pasakodamas apie pasaulį tokį, koks jis man atrodė,
aš pradėjau žymėtis visus pasakytus kvailus dalykus.
Šios pastabos po truputį virto laišku,
skirtu mano sūnui, kai jis išmoks skaityti.
O tas laiškas tapo knyga
apie pagrindinius principus ką reiškia būti žmogumi
gyvenančiu Žemėje 21-ame amžiuje.
Kai kurie dalykai yra tikrai akivaizdūs.
Pvž., planeta yra sudaryta iš dviejų dalių:
žemės ir jūros.
Kai kurie mažiau akivaizdūs, kol nepradedi apie jus galvoti.
Pavyzdžiui, laikas.
Kartais Žemėje dalykai juda lėtai.
Bet dažniau jie juda greitai.
Taigi laiką leiskite protingai, nes jis baigsis net nepastebėjus.
Arba žmonės.
Žmonių būna visokių formų, dydžių, ir spalvų.
Mes visi atrodom skirtingai,
elgiamės skirtingai, kalbam skirtingai,
bet neapsigaukite.
Mes visi žmonės.
Aš suvokiu, kad iš visų visatos vietų,
žmonės gyvena tik Žemėje,
gali gyventi tik Žemėje.
Ir netgi čia, tik ant kelių sausų vietų.
Žemėje yra tik labai maža paviršiaus dalis
tinkama žmonių gyvybei,
ir čia, susispaudę, gyvename mes visi.
Lengva pamiršti, kai esi taip arti žemės,
akmenų, lapų, cemento,
kokia iš tiesų suvaržyta yra ši erdvė.
Žiūrint nuo pat žemės paviršiaus,
horizontas, atrodo, tęsiasi amžinai.
Juk mes nepratę kasdien galvoti,
kurioj vietoj ant planetos rutulio mes esame
ir kurioje visatos vietoje tas rutulys yra.
Aš nenorėjau pasakoti savo sūnui tų pačių istorijų,
kurias pasakojo mums augant Šiaurės Airijoje.
Kad mes kilę iš mažos parapijos,
kur gyvenimas už jos ribų yra visai nevarbus.
Aš norėjau pabandyti pajusti, ką reikštų suvokti mūsų planetą
kaip vieną sistemą, vieną objektą,
kabantį visatoje.
Tam,
man prireiktų iškeisti plokščius knygų piešinius
į 3D skulptūras skirtas gatvėms,
ir man reiktų beveik 200 pėdų,
Niujorko miesto kvartalo,
pastatyti didelio masto modelį vaizduojantį mėnulį,
Žemę ir mus.
Šis projektą pavyko įgyvendinti Niujorko miesto High Line parke
praeitą žiemą,
per Apollo 11 misijos aplink Mėnulį 50-tąjį jubiliejų.
Po šios instaliacijos,
man ir mano sūnui teko užsidėti astronauto šalmą
ir leistis, kaip Apolo 11, prieš pusę šimtmečio,
link Mėnulio.
Mes apsukom aplink
ir pažvelgėm atgal į mus.
Aš pajaučiau,
kaip vieniša ten tamsoje.
Ir aš tik įsivaizdavau.
Mėnulis yra vienintelis objektas
bent kiek arčiau mūsų.
Šito projekto mastu,
kur mūsų planeta buvo 10 pėdų skersmens,
Marsas, sekanti planeta, būtų jogos kamuolio dydžio,
nutolusio per dvi mylias.
Nors ribos visatoje nėra matomos,
mano skulptūroje
kiekviena riba buvo nubrėžta.
Bet vietoj šalių pavadinimų ant suraižytos žemės,
aš užrašiau, dar ir dar kartą,
„čia gyvena žmonės, čia gyvena žmonės“.
„Čia gyvena žmonės“.
O ant Mėnulio buvo parašyta,
„Čia negyvena niekas“.
Dažnai aiškūs dalykai
nėra tokie aiškūs, kol nepradedi apie juos galvoti.
Žiūrėjimas į bet ką iš pakankamai didelio atstumo
pakeičia viską,
ką patyrė daug astronautų.
Žmogaus akys Žemę tėra mačiusios
Mėnulio atstumu.
Kur kas toliau
yra mūsų Saulės sistemos pakraščiai.
Ir netgi kitos žvaigždės, kiti žvaigždynai.
Visoje visatoje tėra vienintelis taškas
randamas visuose žvaigždynuose,
ir tas taškas yra
čia, planeta Žemė.
Tie piešiniai, kuriuos mes sugalvojome žvaigždžių grupėms
tėra suprantami žiūrint iš čia.
Jų istorijos suprantamos tik čia, Žemėje.
Ir tik mums.
Žmonėms.
Mes esame istorijų sutvėrimai.
Mes tampame istorijomis kurias sekame,
mes esame istorijos, kurias sekė mums.
Trumpam susimastykime apie žmonių civilizacijos istoriją Žemėje.
Ji pasakoja apie išradingumą, eleganciją,
dosnią ir saugančią prigimtį rūšies,
kuri tuo pačiu yra susirūpinusi savimi, pažeidžiama
ir nepaklusniai globėjiška.
Mes, žmonės, saugome savo egzistencijos liepsną
nuo daugybės primityvių elementų nepaklūstančių mums,
didžiojo anapus.
Bet visuomet tik į liepsną težiūrime.
„Kiek mums žinoma“,
sakant kaip teiginį,
reiškia visų žinių sumą.
Bet, pasakant kitaip,
„kiek mums žinoma“
reiškia kad mes nežinome visko.
Tai ir yra nuostabi, trapi civilizacijos drama.
Mes esame aktoriai ir žiūrovai visatos spektaklio,
kuris mums reiškia tiek daug,
bet nereiškia nieko niekur kitur.
Kitavertus, gal ne tiek ir daug ir čia.
Jei mes rimtai susimąstytume apie mūsų santykius su sava valtimi,
mūsų Žeme,
ši istorija būtų labiau apie neišmanymą ir gobšumą.
Kaip ir Fausto atveju,
žmogus, kuris manė valdantis viską
išsiruošė apžiūrėti savo valdų.
Jis lengvai pasisavino gėlę,
avį, medį ir lauką.
Ežeras ir kalnas pasidavė sunkiau,
bet pasidavė ir jie.
Ir tik bandant pasisavinti atvirą jūrą
jo gobšumas įrodo jo klaidą
kai, pagautas arogancijos,
jis perlipa per bortą parodyti jūrai kas viršininkas.
Tačiau jis nesuvokia,
paneria po bangomis, nugrimzta į dugną.
Jūra dėl jo nuliūdo,
bet ir toliau liko jūra.
Kaip ir visi kiti jo pavaldiniai,
nes Fausto likimas jiems nereiškia nieko.
Kad ir kaip mes tikėtume visatos svarba,
mes neturėtume nieko
be Žemės.
Ji ir toliau laimingai suktųsi,
užsimiršusi be mūsų.
Šitoje planetoje yra žmonės.
Mes gyvename savo gyvenimą,
kartais pažiūrėdami viršun ir laukan,
dažniausiai žiūrėdami žemyn ir vidun.
Žiūrėdami į viršų ir brėždami linijas tarp švieselių danguje,
mes bandome suprasti chaosą.
Žiūrėdami žemyn, brėžiame linijas, kad žinotume kur mes priklausom
ir kur ne.
Mes dažniausiai pamirštame, kad šitos linijos, jungiančios žvaigždes
ir dalinančios žemę,
tegyvena mūsų galvose.
Jos taip pat tėra istorijos.
Mūsų kasdienis gyvenimas vyksta
pagal istorijas kuriomis mes labiausiai tikime,
o šiomis dienomis, istorija keičiasi mums ją berašant.
Šiandienos istorijoje yra daug baimės,
ir iki visai neseniai
galingiausios istorijos
buvo pripildytos kartėlio,
ir jausmo, kad mums viskas nepasisekė, asmeniškai ir visiems kartu.
Labai įkvepia matyti, kaip iš blogio kyla gėris.
Kaip žmonės prabunda šiuo visuotinio atpildo metu
suprasdami, kad mūsų tarpusavio ryšys
yra vienas iš svarbiausių dalykų kuriuos turime.
Tačiau grįžkim atgal.
Po visų dejonių,
mes labai mažai mėgaujamės vieninteliu dalyku,
kuris mums kada nors pavyko.
Tai, kad mes čia,
kad mes iš viso gyvi.
Kad mes vis dar gyvi.
Prieš pusantro milijono metų radę degtukų dėžutę,
mes dar nepadegėm viso namo.
Kol kas.
Mūsų šansai būti čia yra arti nulio.
Tačiau mes esame.
Tarp pavojų ir visko.
Žemėje niekada negyveno žmonių daugiau nei dabar.
Naudojančių daugiau daiktų.
Pasidarė aišku, kad dauguma senų sistemų
kurias mes patys sukūrėme
susidėvėjo.
Ir mums reikia kurti naujas.
Jei ne mikrobai,
mūsų bendras gaisras uždusintų mus visus.
Stebint sustojančius pramonės ratus,
nutylančią progreso mašiną,
mes turime neįtikėtiną galimybę
paspausti nustatymo mygtuką.
Nueiti kitokiu keliu.
Štai mes esame Žemėje.
Ir gyvenimas Žemėje yra nuostabus dalykas.
Ji atrodo didelė, ši Žemė,
bet mūsų čia daug.
septyni su puse milijardo, paskutiniu skaičiavimu
ir vis daugiau kasdien.
Netgi tada,
turime pakankamai kiekvienam,
jei tik visi dalinsimės.
Taigi prašau,
būkite geri.
Žiūrint iš kitos pusės,
jei Žemė yra vienintelė vieta kur gyvena žmonės,
tai ji yra mažiausiai vieniša vieta visatoje.
Čia daugybė žmonių, kurie mus gali mylėti
ir daugybė žmonių, kuriuos galime mylėti mes.
Mums reikia vienam kito.
Tą suprantame dabar, labiau nei bet kada.
Gero vakaro.