אז מה אנשים אומרים בדרך כלל לפני שאתה עומד לתת הרצאה?
זה לדמיין שהקהל שלך עירום.
(צחוק)
ובכן, אני עושה טריק אחר הערב,
ואני הולך לדמיין את כולנו ללא חקלאים,
והאמת שזה לא שונה בהרבה.
[ללא חקלאים תהיו רעבים, עירומים ופיקחים]
(צחוק)
והחקלאים עושים כל כך הרבה יותר מזה עבורנו
מסתם להאכיל ולהלביש אותנו ולספק לנו סוגי שתיה מצוינים.
החקלאים שלנו הם חלק מרכזי בכל הקהילות שלנו,
במיוחד בישובים כפריים.
ויתרה מכך,
הם הכוח המניע לכלכלה חזקה.
תחשבו על זה ככה:
כשיצרן בירה קונה לתת ממני, שגידלתי כאן במינסוטה,
90 אחוז מהדולר שהוא שילם נשאר במדינה שלנו,
בהשוואה לרק 10 אחוזים כשהם קונים אותו ממקום אחר.
המשמעות של זה היא גדולה.
אותם 90 אחוזים משמעם מקומות עבודה מקומיים.
משמעם הכנסות מסים עבור בתי ספר וכבישים טובים יותר.
משמעם תמיכה בארגונים ובעובדים,
וכל צוות התמיכה הנדרש כדי שחווה תשגשג.
והם הפועלים הכי טובים במדינה.
הציטוט הזה, אני חושב, מדגים את מה שהחקלאים המשפחתיים מספקים לנו
על ידי טיפול במקורות הטבע המשותפים שלנו.
"שאדמה היא קהילה, היא הפירוש הפשוט של אקולוגיה,
אבל גם שיש לאהוב ולכבד את האדמה כהרחבה של הערכים".
הם עושים הרבה דברים טובים בשבילנו.
והחקלאים המשפחתיים שלנו הם נפלאים, כולנו מסכימים.
למרות זאת,
המגמות בחקלאות היום הן מסוכנות.
הגיל הממוצע של חקלאי באמריקה,
לפי הסקר החקלאי האחרון --
58.3.
מכל החקלאים,
33 אחוזים הינם בגילאי 65 ומעלה.
זאת קריקטורה קטנה של סבא שלי.
(צחוק)
הוא עדיין עובד כחקלאי,
והוא הרבה יותר מבוגר מגיל 65.
אבל לשם השוואה,
עוד עבודה ציבורית חשובה, הוראה,
הגיל הממוצע של מורים הוא 42.
החקלאים במדינה שלנו די זקנים.
ולרוע המזל,
כשהם פורשים, אם הם פורשים,
אנחנו לא ממש מוצאים להם מחליפים.
מכל החקלאים שהוספנו במדינה הזו
בין 2008 ל-2012,
בכל רחבי ארה"ב --
תראו אם תוכלו לגלות את ההבדל הזה --
הוספנו 2,000 חקלאים מתחת לגיל 30.
אני אחד מאלה.
אני אחתום על תמונות בהמשך, אם תרצו.
(צחוק)
אבל, אתם יודעים, החקלאים שלנו מזדקנים
ואנחנו לא מוצאים להם מחליפים --
מה קורה כאן?
מה אנחנו הולכים לעשות?
ואני חושב שיש סיבה בגללה אנשים לא נרתמים לזה,
וזה המחירים.
אנחנו הולכים להעביר כמה שקופיות כמו זו.
חלב: זה המחיר הממוצע לצרכן של 3.7 ליטר חלב בארצות הברית.
ארבע דולרים ו-49 סנטים.
כמה אתם חושבים שהחקלאים מקבלים?
דולר תשעים ושתיים.
ננסה שוב עם לחם.
המחיר הממוצע לצרכן של לחם באמריקה, 3.49.
החקלאי מקבל...
12 סנטים.
הקהל: או!
ואיך אנחנו אמורים שיהיו לנו חוות מקומיות חזקות
במצב הזה?
מה אנחנו אמורים לעשות אם לא יישארו שום חקלאים מקומיים?
וזאת לא רק בעיה של חקלאים,
זה לא משהו שאנחנו החקלאים צריכים לפתור.
זאת בעיה שכוללת את כולנו.
זאת בעיה יישובית ועירונית והיא כוללת את כל המדינה וכל האומה.
אז מה אנחנו צריכים לעשות?
אני אספר לכם.
אבל קודם, סיפור.
התנועה הירוקת, שכולנו מכירים אותה,
התחילה בשנות ה-60, לנטוע עצים.
ועכשיו עברנו כברת דרך כל כך גדולה.
התנועה היא חלק מחיי היומיום שלנו.
הוא חלק מהיומיום של חברות מובילות בשוק.
הוא מעוגן באמנות בינלאומיות
נושא לדיוני בחירות.
אתם ואני, אנחנו מחליפים את הנורות שלנו,
אנחנו משתמשים בשקיות רב פעמיות.
אנחנו תורמים לתנועה הירוקה בכל יום ויום.
ועדיין --
וככה נגיע לשורה התחתונה --
תנועת המזון,
יחסית צעירה יותר אבל גם די מוכרת אני חושב.
אתם הולכים לחנות המכולת,
אתם רואים שלט שאומר "קנו תוצרת מקומית",
אתם הולכים לשוקי האיכרים, אתם הולכים לסופרמרקטים,
אתם קוראים ספרים של סופרים ידועים.
תנועת המזון עד כה
אפשר לסכם אותה כהצבעה במזלג שלך.
הרעיון הוא: אתה שולף דולר מהארנק שלך --
איך אתה בוחר לבזבז את הדולר הזה היא הבחירה שלך --
היא תומכת בחקלאים קרוב לבית.
וזה הכל טוב ויפה, אבל מה הכיוון שלנו?
איך נשיג את רקע האנרגיה המתחדשת שלנו
כמו שעשתה התנועה הירוקה?
וזה, לדעתי, הוא מה שאנחנו צריכים לעשות.
רק להצביע במזלג שלנו לא פותר את הבעיה
שעומדת בפני החקלאים שלנו.
ולכן אנחנו צריכים לעשות יותר מכך.
אני מאמין שאנחנו צריכים לעבור מהצבעה במזלג
להצבעה בזכות ההצבעה שלנו.
אנחנו צריכים לקחת את הדולרים שלנו
ולהמשיך להוציא אותם באופן מקומי.
אנחנו צריכים להצביע בקלפי עבור החקלאים שלנו.
זה גדול יותר מפשוט לקנות תותים מקומיים
פעם בשנה בקטיף עצמי.
זה מאמץ מסביב לשנה שאנחנו חייבים לעשות יחד
כדי להגיע לשינוי שאנחנו זקוקים לו.
שינויים כמו מחירים הוגנים לחקלאים.
מכסות, ניהול מלאי,
מחירים מובטחים.
שינויים כמו סחר הוגן ופתוח.
וזה אומר סיום מלחמות הסחר.
וכן, כמובן שזה אומר להצביע.
עכשיו אנחנו כבר ידענו את זה.
לדוגמא, זה עובד.
הי, מי זה?
(צחוק)
רק השנה במינסוטה,
העברנו הקלה במס היסטורית הראשונה במדינה.
הקלות לחקלאים מתחילים.
זה ממריץ את מעבר האדמות
מהדור הנוכחי לדור הבא.
שנעשה ע"י קומץ מאתנו, החקלאים הצעירים --
לנו אין את הכסף, כבר ראיתם את זה.
אין לנו ניסיון פוליטי.
אבל הגענו, והשמענו את קולנו.
והודות לתמיכה של חקלאים ואחרים,
הצלחנו להשיג משהו מדהים כאן במדינה.
אם אנחנו יכולים לעשות את זה, כל אחד יכול.
כל זה היה קליל ונעים והרגיש די שמח.
הסקפטים בקהל, אתם כאן.
זה היה אני, אם אני הייתי כאן.
הסקפטים חושבים,
"ואוו, מה אנחנו צריכים לעשות כדי לשנות את מערכת המזון שלנו?"
חקלאים הם נפלאים.
יש לנו מזון בשפע, וגם בזול.
נכון שזה טוב?
ובכן, לרוע המזל,
בשנות ה-80 וה-90 במדינה הזאת, בחרנו במדיניות
שאפשר לכנות אותה כ"תגדל או תצא".
ומה ש"תגדל או תצא" משמעו שאתה ממקסם את הייצור
ומצמצם את ההוצאות.
על פניו, זה נשמע די פשוט.
למרות זאת, השינוי הזה גרם לחקלאים שלנו להפוך ממגזר נערץ
ומגזר מוערך בחברה שלנו
לעלות שיש לצמצם אותה.
השינוי הזה גרם לכך שסבא רבא שלי,
שכלכל את המשפחה שלו ע"י שש פרות,
אותה המחלבה,
שצריכה לכלכל את המשפחה שלו צריכה לעמוד על 600 פרות כיום.
מחלבות בנות 6,000 פרות אינן דבר שכיח.
מה קורה כשיש מחלבה אחת בלבד
בכל המדינה
כשהיו בה פעם מאות מחלבות?
אותו הדבר נכון גם לגבי תירס, או קטניות או גידולים אחרים.
מה קורה כשנדרשים 10,000 דונמים לאדם אחד כדי שיוכל לכלכל את עצמו?
כשפעם נדרשו רק 40 דונמים.
אנחנו יודעים מה קורה, קראנו על זה בחדשות.
ירידה חדה ביישובי הפריפריה,
בתי ספר נסגרים, מאוחדים,
משרדי דואר נסגרים, חנויות מכולת נסגרות.
אנשים עוזבים,
הקהילה סובלת ונעלמת.
אני מאמין שכל מי שנמצא כאן בקהל ויש לו קשרים לפריפריה במינסוטה
מכיר הסיפור הזה היטב.
זאת אינה בעיה שאנחנו יכולים לפתור בעזרת שווקי איכרים וכוונות טובות.
עלינו לעשות עוד עבור החקלאים שלנו.
מדיניות הכניסה אותנו לבור הזה,
ומדיניות תוכל להוציא אותנו ממנו.
החקלאים האמריקאים רק הולכים ומזדקנים, הולכים ומתמעטים, ונהיים יותר עניים,
ועדיין הם הכרחיים למדינה שלנו.
הם כוח החיים בקהילות הכפריות שלנו.
הם הגורמים לצמיחה ויציבות כלכלית,
והם המגינים הטובים ביותר של המשאבים המשותפים שלנו
של אדמה, מים ואוויר.
אז עלינו לעשות יותר בשבילם.
אז בבקשה תצטרפו אלי?
בואו נילחם עבור החקלאים שלנו.
אתם יכולים לראות את זה,
אנחנו כבר עושים זאת במינסוטה בהצלחה מרובה.
ויחד נוכל לעשות עוד יותר.
ואנחנו חייבים.
אז הצבענו בעזרת המזלג שלנו לפני כן,
ואנחנו רוצים להמשיך לעשות זאת.
אבל אם אוכל להשאיר אתכם עם רעיון אחד שתיקחו הביתה אתכם היום,
הוא תשתמשו בזכות ההצבעה שלכם.
וכדי לעשות זאת,
אני אספור עד שלוש, וכולנו נאמר זאת יחד,
אתם מוכנים?
אוקיי, אחד,
שתיים,
שלוש.
הקהל: השתמשו בזכות ההצבעה שלכם.
יפה מאוד, תודה רבה,
אני חושב שהבנתם את זה.
(מחיאות כפיים)