Počas 400 rokov ostal problém rovnaký.
Aká šifra ukryje Alicin odtlačok,
teda zabráni úniku informácie?
Odpoveďou je náhodnosť.
Predstavte si, že Alica hádže 26-stennou kockou,
aby vytvorila zoznam náhodných posunov,
ktorý dá Bobovi namiesto kódovacieho slova.
Alica potom na zašifrovanie správy
použije zoznam náhodných posunov.
Tento zoznam musí byť rovnako dlhý ako správa,
aby sa vyhla opakovaniu.
Zašifrovanú správu pošle Bobovi, ktorý ju rozšifruje
pomocou zoznamu posunov, ktorý mu Alica dala predtým.
Eva to bude mať ťažké,
pretože zašifrovaná správa
bude mať 2 vlastnosti:
posuny sa nikdy nebudú opakovať
a zašifrovaná správa bude mať rovnomernú distribúciu písmen.
Nebude tu žiaden rozdiel v ich výskyte
a ani žiaden únik informácie.
Takúto šifru Eva nemôže rozlúštiť.
Toto je najsilnejší spôsob šifrovania.
Začal sa používať koncom 19. storočia
a volá sa Vernamova šifra.
Aby sme si ukázali silu tejto šifry,
musíme pochopiť množstvo kombinácii, ktoré tu je.
Napríklad Cézarova šifra posúvala každé písmeno
o rovnaké číslo medzi 1 a 26.
Ak by Alica chcela zašifrovať svoje meno,
bolo by 26 možností, ako to spraviť.
26 je malé číslo a všetky možnosti sa dajú ľahko skontrolovať
takzvaným útokom hrubou silou.
Porovnajme to s Vernamovou šifrou,
kde je každé písmeno posunuté
o rozdielne číslo medzi 1 a 26.
Predstavte si koľko zašifrovaní je teraz možných.
Je to 26 na piatu,
takmer 12 miliónov.
Je ťažké si to predstaviť.
Ak by napísala svoje meno na jeden list papiera
a naň dala kopu papierov so všetkými možnými zašifreniami,
aká vysoká by tá kopa bola?
S 12 miliónmi kombináciami piatich písmen
by táto kopa bola
vyše kilometer vysoká.
Keď Alica zašifruje svoje meno Vernamovou šifrou,
akoby si vybrala jednu stránku z tejto kopy.
Z pohľadu Evy
je každé 5 písmen dlhé slovo z kopy
rovnako pravdepodobné.
Toto je bezchybné zabezpečenie v praxi.