Вероятно сте чували за Бостънското чаено парти,
историята за куп ядосани колонисти
облечени като индианци,
хвърлящи сандъци с чай във водата.
Но историята е далеч по-сложна,
пълна с имперски интриги,
корпоративни кризи,
контрабанда,
и първоначалната причина за Американската революция.
Първото нещо, което трябва да знаете за чая през 18 век
е, че той бил наистина,наистина популярен.
В Англия, всеки мъж, жена и дете
консумирали почти 300 чаши от това нещо всяка година.
И тъй като англичаните колонизирали Америка,
американците също били луди по чая.
До 1760-те , те пиели
над половин милион килограма чай всяка година.
Така, когато Британия поискала да увеличи данъците
върху чая в Америка,
хората не били щастливи,
най-вече защото нямали думата върху данъчните решения
взети в Лондон.
Помните ли тази известна фраза:
"Няма данъчно облагане без представителство"?
Американските колонисти вярвали дълго време,
че те не подлежали на данъци, наложени от законодателната власт,
в която те нямали представителство.
Всъщност, вместо да плащат данъци,
те просто избягвали хората събиращи данъците.
Тъй като източното крайбрежие на Америка е стотици мили дълго
и британското прокарване на закона било небрежно,
около 3/4 от чая, който американците пиели
бил контрабанден, обикновено от Холандия.
Но британците настоявали, че Парламентът
имал правото да облага колонистите,
особено след като Британия дълбоко задлъжняла
борейки се срещу французите в Седемгодишната война.
За да закърпи дупките в бюджета,
Лондон погледнал към американците
и през 1767 г. наложил нови данъци върху различни вносни стоки,
включително любимият на американците чай.
Отговорът на Америка бил: не, благодаря!
Те бойкотирали вноса на чай от Британия
и вместо това, варели свой собствен.
След като куп британски митнически агенти
поискали от Лондон войски за да помогнат с прокарването на данъците,
нещата до толкова се разгорещили,
че британските войници стреляли по тълпа в Бостън,
убивайки няколко души,
в нещо, което скоро било наречено Бостънското клане.
От условията на Закона за чая от 1773 г.,
Парламентът изготвил нова стратегия.
Сега Източноиндийската компания щяла да продава излишния чай
директно чрез подбрани получатели в Америка.
Това щяло да намали цената за потребителите,
правейки британския чай конкурентен на контрабандните видове,
запазвайки някои от данъците.
Но колонистите разпознали британската тактика
и извикали: "Монопол!"
Сега е студен и дъждовен 16 декември 1773 г.
Около 5000 жители на Бостън са събрани
в "Старата южна къща за събрания,"
чакайки да чуят дали новите доставки с чай,
които били пристигнали долу на пристанището
щели да бъдат разтоварени за продажба.
Когато капитанът на един от тези кораби съобщил,
че не можел да напусне с неговия товар на борда,
Сам Адамс се изправил и изкрещял:
"Тази среща не може да направи нищо повече да спаси страната!"
Викове на : "Пристанището на Бостън - чайник тази вечер!"
прозвучали от тълпата,
и около 50 мъже,
някои очевидно облечени като индианци,
тръгнали надолу до пристана Грифин,
нахлули на борда на три кораба,
и изхвърлили 340 сандъка с чай зад борда.
Разгневеното британско правителство отговорило
с така наречените Принудителни действия от 1774 г.,
които, наред с други неща,
затворили пристанището на Бостън докато местните не компенсирали
Източноиндийската компания за чая.
Това никога не се случило.
Представители на колониите
се събрали във Филаделфия за да обсъдят
как най-добре да отговорят на продължаващото британско потисничество.
Този първи Континентален конгрес подкрепял унищожаването на чая,
конгресмените се зарекли да подкрепят продължителен бойкот,
и се прибрали в къщи в края на октомври 1774 г.
още по-обединени в своята решимост
да защитават своите права и свободи.
Бостънското чаено парти започнало верижна реакция,
която довела с малка пауза
до Декларацията за независимостта
и кървав бунт,
след който новата нация била свободна да пие своя чай,
повече или по-малко в мир.