ודאי שמעתם על "מסיבת התה של בוסטון",
משהו אודות קבוצת מתיישבים זועמים
מחופשים לילידים אמריקאיים
שהשליכו תיבות תה למים.
אבל הסיפור הינו מורכב בהרבה,
ומלא בתככנות אימפריאלית,
משבר תאגידי,
הברחות
והמקורות העממיים של המהפכה האמריקאית.
הדבר הראשון שעליכם לדעת בנוגע לתה הוא שבמאה ה-18
הוא היה מאד מאד פופולרי.
באנגליה, כל גבר, אשה וילד
צרכו כמעט 300 כוסות מהחומר הזה מידי שנה.
ומאחר שבריטניה סיפחה את אמריקה,
גם האמריקאים השתגעו על תה.
בשנות ה-60 של המאה ה-18 הם שתו
מעל 450 אלף ק"ג מידי שנה.
אז כשבריטניה רצתה להעלות את המסים
על התה באמריקה,
העם לא אהב את זה,
בעיקר משום שלא היתה להם זכות דיבור בהחלטות בענייני מסים,
שהתקבלו בלונדון.
זוכרים את המשפט המפורסם,
"אין מיסוי ללא ייצוג"?
אזרחי המושבות באמריקה האמינו מאז ומתמיד
שהם לא חייבים במסים שנכפו עליהם בחקיקה
שבה לא היה להם ייצוג.
למען האמת, במקום לשלם את המסים,
הם פשוט התחמקו מגובי המסים.
כיוון שהחוף המזרחי של אמריקה אורכו מאות קילומטרים,
והאכיפה הבריטית היתה רופפת,
בערך 3/4 מן התה שהאמריקאים שתו
הוברח, בדרך כלל מהולנד.
אולם הבריטים עמדו על כך שלפרלמנט
אכן יש סמכות לגבות מס מן המתיישבים,
בפרט לאחר שבריטניה נקלעה לחובות עמוקים
ב"מלחמת שבע השנים" נגד הצרפתים.
כדי לכסות את הגרעון בתקציב,
לונדון פנתה אל האמריקאים,
וב-1767 הטילה מסים חדשים על מגוון סחורות יבוא,
כולל התה האהוב על האמריקאים.
התגובה האמריקאית היתה: "לא, תודה!"
הם הטילו חרם על יבוא התה מבריטניה,
ובמקומו חלטו את התה שלהם.
אחרי שחבורה חדשה של קציני מכס בריטיים
זעקו ללונדון לשלוח חיילים לסיוע באכיפת הגבייה,
הרוחות התלהטו עד כדי כך
ש"המעילים האדומים" פתחו באש על קהל בבוסטון
והרגו מספר אנשים,
במה שעד מהרה כונה "הטבח בבוסטון".
על פי התנאים של חוק התה מ-1773,
הפרלמנט בישל אסטרטגיה חדשה.
מעתה "חברת הודו המזרחית" תמכור את עודפי התה
ישירות, דרך זכיינים אמריקאיים שייבחרו בקפידה.
זה יוריד את המחיר לצרכן,
ויהפוך את התה הבריטי לבר-תחרות למגוון התה המוברח
תוך השגת חלק מהמסים.
אבל המתיישבים הבינו את התכסיס הבריטי
וזעקו, "מונופול!"
ה-16 בדצמבר 1773 היה יום קר וגשום.
כ-5,000 תושבי בוסטון התקהלו
באולם ה"אולד סאות' מיטינג האוס",
כדי לשמוע אם משלוחי תה חדשים
שהגיעו אל הנמל
אכן ייפרקו למכירה.
כשקברניט אחת הספינות האלה דיווח
שהוא אינו יכול להפליג כשמטענו עדיין על הסיפון,
סם אדמס קם וקרא,
"האסיפה הזו כבר לא יכולה לעשות דבר כדי להציל את הארץ"
צעקות בנוסח "נמל בוסטון יהיה קנקן-תה הלילה!"
נשמעו מן הקהל,
וכ-50 איש מתוכו,
חלקם ככל הנראה מחופשים לילידים אמריקאיים,
צעדו בסך לעבר מזח גריפין,
פשטו על 3 ספינות,
והשליכו מן הסיפון 340 ארגזי תה.
הממשלה הבריטית הנזעמת הגיבה
במה שכונה "חוקי הכפייה של 1774",
שבין היתר
סגרו את נמל בוסטון עד שהתושבים המקומיים יפצו
את "חברת הודו המזרחית" עבור התה.
זה לא קרה.
נציגי המושבות
התאספו בפילדלפיה כדי לשקול
מהי הדרך הטובה ביותר להגיב על הדיכוי הבריטי המתמשך.
הקונגרס הקונטיננטלי הראשון הזה תמך בהשמדת התה,
ביקש תמיכה בהמשך החרם,
והתפזר בסוף אוקטובר 1774
כשחבריו מאוחדים ונחושים אף יותר
להגן על זכויותיהם וחירויותיהם.
מסיבת התה של בוסטון היתה החוליה הראשונה בתגובת שרשרת
שהובילה, לאחר שהות קצרה,
להכרזת העצמאות
ולמרד עקוב מדם,
שבעקבותיו היתה האומה החדשה חופשיה לשתות את התה שלה,
בשלווה, פחות או יותר.