Verovatno ste čuli za Bostonsku čajanku,
nešto o gomili besnih kolonista
koji su, obučeni kao Indijanci,
bacali kovčege sa čajem u vodu.
Ali, priča je mnogo komplikovanija,
ispunjena imperijalnim intrigama,
korporativnim krizama,
krijumčarenjem
i korenima američkog rata za nezavisnost.
Prva stvar koju morate da znate o čaju tokom 1700-ih jeste
da je bio zaista, zaista popularan.
U Engleskoj, svaki muškarac, žena i dete,
su komzumirali približno 300 šolja čaja godišnje.
Pošto su Englezi kolonizovali Ameriku,
Amerikanci su takođe bili ludi za čajem.
Do 1760-ih, pili su
više od 450.000 kg čaja godišnje.
Kad su Britanci hteli da povećaju poreze
na čaj u Americi,
ljudi su bili nezadovoljni,
uglavnom jer se nisu mogli protiviti odluci
donetoj u Londonu.
Sećate li se famozne rečenice:
"Nema oporezivanja bez zastupanja"?
Američki kolonisti su dugo mislili
da oni nisu subjekti oporezivanja koje legislatura nameće
u kojoj oni nisu ni zastupljeni.
U stvari, umesto da su plaćali poreze,
jednostavno su varali skupljače poreza.
S obzirom da je istočna obala Amerike nekoliko stotina kilometara dugačka
a Britanske snage su bile aljkave,
otprilike 3/4 čaja, koje su Amerikanci pili,
bilo je prokrijumčareno uglavnom iz Holandije.
Britanci su insistirali da Parlament
ima vlast da oporezuje koloniste,
naročito kad se Britanija duboko zadužila
ratujući protiv Francuza u Sedmogodišnjem ratu.
Da bi se nadoknadio manjak u budžetu,
London se okrenuo prema Amerikancima,
i 1767. nametnuo nove poreze na razna uvozna dobra,
uključujući i voljeni čaj Amerikanaca.
Amerikanci su odgovorili: ne, hvala!
Bojkotovali su uvoz čaja iz Britanije
i umesto toga, kuvali su svoj.
Nakon što je gomila novih britanskih carinskih komesara
molila London da pošalje vojsku da im pomogne oko uterivanja poreza,
dešavanja su se zahuktala do te mere
da su Crveni Mundiri pucali na masu u Bostonu,
ubivši nekoliko ljudi,
tokom događaja koji je ubrzo nazvan Bostonski Masakr.
Van odredaba Zakona o čaju iz 1773.,
Parlament je skovao novu strategiju.
Istočnoindijska kompanija bi prodala višak čaja
direktno pažljivo izabranim primaocima u Americi.
Ovaj potez bi smanjio cenu potrošačima
i učinio britanski čaj konkurentnim prokrijumčarenom čaju
a zadržao bi i deo poreza.
Ali kolonisti su prozreli britansku nameru
i uzvikivali su: "Monopol!"
Hladan, kišni 16. decembar 1773. godine.
Otprilike 5.000 bostonaca se okupilo
u "Old South Meeting House",
čekajući da čuju da li će nove isporuke čaja
koje su stizale u luku
biti istovarene za prodaju.
Kad je kapetan jednog od takvih brodova javio
da ne može da krene sa svojim tovarom na brodu,
Sem Adams je uzviknuo:
"Ovaj sastanak ne može ništa više da učini da spase državu!"
Povici "Bostonska luka je večeras čajnik!"
odjekivali su iz gomile
i otprilike 50 muškaraca,
neki od njih obučeni kao Indijanci,
odmarširali su do "Griffin's Wharf"
na juriš zauzeli tri broda
i bacili 340 kovčega čaja sa palube u vodu.
Besna britanska vlast je odgovorila
donošenjem tzv. Nepodnošljivih zakona 1774.,
koji su, između ostalog,
zatvorili bostonsku luku sve dok lokalno stanovništvo
nije nadoknadilo Istočnoindijskoj kompaniji za čaj.
To se nikada nije dogodilo.
Predstavnici kolonija
su se okupili u Filadelfiji da razmotre
kako je najbolje da reaguju na britansko ugnjetavanje.
Učesnici Prvog Kontinentalnog Kongresa su podržali uništavanje čaja,
obećali su da će podržati trajan bojkot
i otišli kući krajem oktobra 1774.
još više jedinstveni u nastojanju
da zaštite svoja prava i slobode.
Bostonska čajanka je pokrenula lančanu reakciju
koja je sa kratkom pauzom dovela do
Deklaracije o nezavisnosti
i krvavog ustanka,
nakon kojeg je novo društvo bilo slobodno da pije svoj čaj
manje-više, u miru.