Jako učitelka na základní škole dělala moje máma, co mohla,
aby zajistila, že budu umět dobře číst.
To obvykle znamenalo víkendové lekce čtení u kuchyňského stolu,
zatímco si moji kamarádi hráli venku.
Moje čtení se zlepšovalo,
ale tyhle nucené lekce čtení ve mně zrovna nevyvolávaly lásku ke čtení.
Střední škola vše změnila.
V druháku jsme v hodinách angličtiny četli povídky a psali diktáty.
Kvůli naprosté nudě jsem požádal o přesun do jiné třídy.
V dalším semestru jsem se připojil k pokročilým angličtinářům.
(smích)
V tom semestru jsme četli dva romány a psali dva referáty.
Drastický rozdíl a striktnost mezi těmi dvěma lekcemi angličtiny
mě rozčilovala a vyvolávala otázky jako:
„Kde se všichni ti běloši vzali?“
(smích)
Moje střední škola sestávala ze 70 % z černochů a Hispánců,
ale na lekcích pokročilé angličtiny převládali bílí studenti.
Tahle osobní zkušenost s institucionálním rasismem
změnila navždy můj vztah ke čtení.
Naučil jsem se, že se nemohu spoléhat na školu, učitele nebo učební plán,
abych se naučil to, co potřebuji znát.
Ne z projevu intelektuálství, ale spíše ze vzpoury jsem se rozhodl,
že už si nikým nenechám diktovat,
kdy a co mám číst.
A aniž bych si to uvědomil, narazil jsem na klíč k tomu,
jak pomoci dětem číst.
Ztotožnění.
Místo fixování se na schopnosti
a posouvání studentů z jedné čtenářské úrovně k další,
nebo naléhání na ty, kterým čtení nejde, aby si pamatovali seznamy neznámých slov,
měli bychom sami sobě položit tuto otázku:
Jak můžeme děti dovést k tomu, aby se považovaly za čtenáře?
DeSean, úžasný prvňák, kterého jsem učil v Bronxu,
mi pomohl pochopit, jak identita formuje učení.
Jednou během matiky jsem k DeSeanovi přišel a řekl mu:
„DeSeane, ty jsi dobrý matematik.“
Podívá se na mě a prohlásí:
„Já nejsem matematik, já jsem matematický génius!“
(smích)
Fajn DeSeane, tak jo.
A čtení?
Úplně jiný příběh.
„Pane Irby, já neumím číst.
Nikdy se nenaučím číst,“ říkal.
Naučil jsem DeSeana číst,
ale spousta černošských chlapců zůstává uvězněných v negramotnosti.
Podle amerického Ministerstva školství
neumí číst více než 85 % černošských chlapců ve 4. ročníku.
85 procent!
Čím větší problémy mají děti se čtením,
tím více musí být pedagogové kulturně kompetentní.
Za posledních 8 let jsem při melouchaření jako stand-up komik pochopil,
jak důležité jsou kulturní kompetence,
které definuji jako schopnost převést to,
co chcete, aby někdo jiný znal nebo uměl dělat,
na komunikaci nebo zkušenost, kterou považují za relevantní a poutavou.
Před vstupem na pódium publikum hodnotím.
Jsou to běloši, jsou to Hispánci?
Jsou staří, mladí, profesionální, konzervativní?
Pak vybírám a upravuji vtipy podle toho,
co by podle mě mohlo vyvolalat nejvíc smíchu.
Kdybych vystupoval v kostele, mohl bych tam říkat vtipy z baru.
Ale tomu by se asi nikdo nesmál.
(smích)
Jako společnost vytváříme
pro děti čtenářské zážitky,
které jsou ekvivalentem vyprávění vtipů z baru v kostele.
A pak se divíme, proč tolik dětí nečte.
Pedagog a filozof Paulo Freire věřil,
že učení by mělo být obousměrné.
Studenti by neměli být vnímáni jako prázdné nádoby,
které máme naplnit vědomostmi,
ale jako spolutvůrci znalostí.
Učební plány a školní řády na jedno brdo,
které vyžadují, aby žáci seděli bez hnutí
nebo pracovali v naprostém tichu –
taková prostředí často vylučují individuální potřeby učení,
zájmy a zaměření dětí.
Obzvlášť u černošských chlapců.
Mnoho dětských knih předkládaných černošským chlapcům
se zaměřuje na vážná témata, třeba na otroctví, občanská práva a životopisy.
Méně než 2 % učitelů v USA jsou černošští muži.
A většinu černošských chlapců vychovává matka samoživitelka.
Opravdu existují mladí černošští chlapci, kteří nikdy neviděli černocha číst.
Nebo je černoch nikdy ke čtení nepovzbuzoval.
Jaké kulturní faktory, jaké existující společenské podněty
by mohly mladého černošského chlapce dovést k závěru,
že čtení je vážně něčím, co by měl dělat?
A proto jsem vytvořil Barbershop Books.
Je to neziskovka na podporu gramotnosti,
která v holičstvích vytváří prostor vhodný pro děti, kde si lze číst.
Její mise je jednoduchá:
pomoci černošským chlapcům, aby se identifikovali jako čtenáři.
Spousta mladých černochů chodí jednou či dvakrát měsíčně k holiči.
Někteří vídají svého holiče častěji než svého otce.
Barbershop Books spojuje čtení s prostorem orientovaným na muže
a pro černoššké muže a chlapce znamená ranou čtenářskou zkušenost.
Tento čtenářský program založený na ztotožnění se
využívá seznam vybraných dětských knih doporučených černošskými chlapci.
Jsou to knihy, které si opravdu chtějí přečíst.
Ze Zprávy o vzdělávání dětí a rodin z roku 2016 vyplynulo,
že děti v první řadě při výběru knihy hledají tu,
která je rozesměje.
Pokud to myslíme vážně a chceme černošským i dalším dětem pomoct
něco si nepovinně přečíst,
potřebujeme už v počátcích gramotnosti
více vhodných mužských čtenářských vzorů
a vyměnit některé dětské knihy, které dospělí tolik milují,
za vtipné, hloupé nebo dokonce vulgární knihy, jako je „Nechutný Greg“.
(smích)
„Vy jim říkáte šušně, Greg jim říká lahodné malé cukříky.“
(smích)
Ten smích, tu pozitivní reakci,
nebo u některých z vás tu znechucenou reakci,
(smích)
tu si černí chlapci zaslouží a zoufale více potřebují.
Odstranění hrubých nerovností, které trápí americké vzdělání,
vyžaduje, abychom dali vzniknout čtenářským zážitkům,
které inspirují všechny děti, aby řekly tato dvě slova:
„Jsem čtenář.“
Děkuji.
(potlesk)