כמורה בבית ספר יסודי,
אמא שלי עשתה כל שביכולתה כדי לוודא שיהיו לי כישורי קריאה טובים
לרוב זה כלל שיעורי קריאה בסופי שבוע לצד שולחן המטבח שלנו
בזמן שחברים שלי שיחקו בחוץ.
יכולת הקריאה שלי השתפרה,
אך שיעורי הקריאה הכפויים הללו לא בדיוק עוררו אהבה לקריאה.
התיכון שינה הכל.
בכיתה י', כיתת האנגלית הקבועה שלי קראה סיפורים קצרים וערכה מבחני איות.
מתוך שעמום מוחלט, ביקשתי לעבור לכיתה אחרת.
בסמסטר שלאחר מכן, הצטרפתי לאנגלית למתקדמים.
(צחוק)
קראנו שני רומנים וכתבנו שני יומני קריאה בסמסטר הזה.
ההבדל הדרסטי והקפדנות בין שתי כיתות האנגלית הללו
הכעיס אותי ועורר שאלות כמו,
"מאיפה הגיעו כל האנשים הלבנים האלה?"
(צחוק)
בתיכון שלי היו מעל 70 אחוז שחורים ולטיניים
אבל בכיתת האנגלית למתקדמים היו תלמידים לבנים בכל מקום
המפגש האישי הזה עם גזענות ממוסדת
שינתה את הקשר שלי עם קריאה לעד
למדתי שלא אוכל להסתמך על בית ספר, מורה או תכנית לימודים
שילמדו אותי את מה שאני צריך לדעת.
ויותר ממקום של מרד, מאשר להיות משכיל,
החלטתי שלא ארשה יותר לאנשים אחרים להכתיב
מתי או מה אני קורא.
ומבלי להבין זאת, נתקלתי בפתרון
שיעזור לילדים לקרוא.
זהות.
במקום להתקבע על כישורים
ולהעביר תלמידים מרמת קריאה אחת לאחרת,
או להכריח קוראים שמתקשים לשנן רשימות של מילים לא מוכרות,
אנו צריכים לשאול את עצמנו את השאלה הבאה:
איך נוכל לעודד ילדים להזדהות כקוראים?
דשון, ילד מבריק בכיתה א' שלימדתי בברונקס,
הוא עזר לי להבין איך זהות מעצבת למידה.
יום אחד בזמן מתמטיקה, אני ניגש לדשון, ואומר,
"דשון, אתה מתמטיקאי נהדר."
הוא מסתכל עליי ועונה,
"אני לא מתמטיקאי, אני גאון מתמטי!"
(צחוק)
אוקיי דשון, נכון?
קריאה?
סיפור אחר לגמרי.
"מר אירבי, אני לא יכול לקרוא.
אני לעולם לא אלמד לקרוא," הוא נהג לומר.
אני לימדתי את דשון לקרוא,
אבל יש אינספור ילדים שחורים שנותרים לכודים באנאלפביתיות.
על פי מחלקת החינוך של ארצות הברית,
יותר מ-85 אחוז מהתלמידים השחורים בכיתות ד'
אינם בקיאים בקריאה.
85 אחוז!
ככל שיש יותר אתגרים איתם הילדים שקוראים צריכים להתמודד,
כך אנשי החינוך צריכים להיות מוסמכים יותר מבחינה תרבותית.
כסטנדאפיסט שמחלטר בשמונה השנים האחרונות,
אני מבין את החשיבות של מיומנות תרבותית,
אותה אני מגדיר כיכולת לתרגם
מה שנרצה שמישהו אחר יידע או שיהיה מסוגל לעשות
לתקשורת או לחוויות אותם ימצא רלוונטיים ומרתקים.
לפני שאני עולה לבמה, אני אומד את הקהל.
האם הם לבנים, האם הם לטיניים?
האם הם מבוגרים, צעירים, מקצועיים, שמרנים?
ואז אני אוצר ומתאים את הבדיחות שלי
בהתבסס על מה שלדעתי יפיק הכי הרבה צחוק.
במהלך הופעה בכנסייה, אני אוכל לספר בדיחות ברים.
אבל ייתכן שזה לא יגרום לצחוק.
(צחוק)
כחברה, אנו יוצרים חוויות קריאה לילדים
שהן המקבילות ללספר בדיחות ברים בכנסייה.
ואז אנחנו תוהים למה כ"כ הרבה ילדים לא קוראים.
המחנך והפילוסוף פאולו פריירה
האמין שהוראה ולמידה צריכות להיות דו-כיווניות.
תלמידים לא צריכים להיתפס כדליים ריקים שיש למלאם בעובדות
אלא כשותפים ליצירת ידע.
תכניות לימודים תבניתיות ומדיניות בתי הספר
שדורשות מתלמידים לשבת ללא תזוזה כפסלים
או לעבוד בדממה מוחלטת --
סביבות אלו לרוב אינן כוללות את צרכי הלמידה הפרטניים,
את תחום העניין והידע של הילדים.
במיוחד של ילדים שחורים.
הרבה מספרי הילדים שמשווקים לילדים שחורים
מתמקדים בנושאים רציניים, כמו עבדות, זכויות אזרח וביוגרפיות.
פחות משני אחוזים מהמורים בארצות הברית הם גברים שחורים.
ואת מרבית הילדים השחורים מגדלות אמהות חד הוריות.
יש ממש נערים שחורים שמעולם לא ראו אדם שחור קורא.
או שמעולם לא היה אדם שחור שיעודד אותו לקרוא
אילו גורמים תרבותיים, אילו רמזים חברתיים מוצגים
שיובילו נער שחור להסיק
שקריאה היא בכלל משהו שהוא צריך לעשות?
לכן הקמתי את ספרי המספרה.
זו עמותה לידיעת קרוא וכתוב
שיוצרת חללי קריאה ידידותיים לילדים במספרות.
המשימה היא פשוטה:
לעזור לנערים שחורים להזדהות כקוראים.
המון ילדים שחורים הולכים למספרה פעם או פעמיים בחודש.
חלק רואים את הספר שלהם יותר משהם רואים את אבא שלהם.
ספרים במספרות מחברים קריאה למרחב שמרכזו בגברים
וכרוך בחוויות קריאה מוקדמות של גברים וילדים שחורים.
תכנית הקריאה הזו המבוססת על זהות
משתמשת ברשימה מאוצרת של ספרי ילדים המומלצים ע"י ילדים שחורים.
אלו הספרים שהם באמת רוצים לקרוא.
בדיווח של חברת ההפצה סקולסטיק לשנת 2016
נמצא כי הדבר הראשון שילדים מחפשים כשהם בוחרים ספר
הוא ספר שיגרום להם לצחוק.
אז אם אנו רציניים לגבי לעזור לילדים שחורים ולילדים אחרים לקרוא
כשזה לא נדרש,
אנו צריכים לשלב מודלים גבריים ורלוונטיים שקוראים
בתחילת ידיעת הקרוא וכתוב
ולהחליף חלק מספרי הילדים שהמבוגרים אוהבים כל כך
בספרים מצחיקים, מטופשים ואפילו מגעילים, כמו "גרג המגעיל".
(צחוק)
"אתם קוראים לזה נזלת. גרג קורא לזה סוכרים קטנים וטעימים."
(צחוק)
הצחוק הזה, התגובה החיובית הזו
או תגובה נגעלת שהייתה כרגע לחלק מכם,
(צחוק)
ילדים שחורים ראויים וזקוקים מאוד לעוד מזה.
פירוק אי-השיוויון האכזרי שמכה את החינוך האמריקאי
מצריך מאיתנו ליצור חוויות קריאה
שיעוררו בכל הילדים לומר שלוש מילים:
אני אחד שקורא.
תודה.
(מחיאות כפיים)