Helló, Judy Thompson vagyok,
angolt tanítok idegen nyelvként,
és imádom a munkámat.
Ma arról fogok beszélni, amit mindenkinek tudnia kéne az angolról.
Az angol ugyanis trükkös nyelv.
Másképp írjuk, másképp ejtjük a szavakat.
Aki ezeket a szavakat betűzi,
a betűzés alapján
soha nem jönne rá,
hogy e szavak hangzása egyforma.
Az angol nyelvben olyan laza a betűk és hangok közti kapcsolat,
hogy akinek ez az anyanyelve, mint például nekem,
az többnyire keservesen tanulja meg kiolvasni a szavakat,
akinek pedig második beszélt nyelve,
az többnyire jól olvas, de kevésbé jól beszél.
Ma három titkot osztok meg önökkel arról,
hogy mit nem tud az angolul tudók 99 százaléka erről a nyelvről.
Az első titok kifejezetten azoknak szól, akik angolul tanulnak,
akiknek ez a második beszélt nyelvük.
A második titok az angol anyanyelvűeknek szól,
segít nekik jobban kommunikálni.
A harmadik titok mindenkinek szól.
Amint megismerik
az angol nyelv működéséről szóló három titkot,
más lesz az angolhoz fűződő kapcsolatuk,
egész hátralévő életükben jobban fognak kommunikálni.
Nos, vágjunk bele.
Az angol hanglejtésalapú nyelv,
ez nagyon fontos tudnivaló a nem anyanyelvű angolosok számára.
Ez önmagában nem sokat jelent,
főleg annak, akinek az anyanyelve hangalapú.
A legtöbb nyelv ilyen,
minden egyes hang fontos,
ha csak egy is kimarad, vagy rosszul mondunk valamit,
az egész értelmetlen lesz.
Az angol nyelv nem ilyen, csöppet sem törődünk a hangokkal.
Ha valaki munka közben azt mondja: "szrdán értekezlet lesz,"
mindenki érteni fogja, hogy a kedd utáni napra gondol.
Vagy mikor megkérdezik: "Mikor van a sülinapod?",
erre nyugodtan közölhetjük a születésünk dátumát.
Hihetetlen rugalmasság rejlik a hangsúlyainkban,
a hangok kevésbé fontosak az angolban.
Ami fontos, az az,
hogy speciális minőségeket rendeljünk az egyes szótagokhoz.
Mesélek valamit.
Amikor a gyerekeim kettő és három évesek voltak,
akkor vittük őket először étterembe vacsorázni.
A pincér megkérdezte a kicsit:
"Mondd, kincsem, mit kérsz vacsorára?"
Ő azt felelte: "basgettit."
A hároméves ugyanazt akarta,
méltatlankodva kijavította a testvérét:
"az nem basgetti, hanem spasgetti!"
(Nevetés)
A pincér elmosolyodott,
de mindent világosan értett.
Bas-GE-tti, spas-GE-tti, spa-GE-tti,
az angol anyanyelvűeknek egyre megy.
Ugyanis a középső szótagot hangosabban, hosszabban és magasabban ejtjük ki,
mint a többit.
Aki tehát második nyelvként tanulja az angolt,
kár aggódnia az akcentusa miatt: "Bocsánat az akcentusom miatt",
felejtsék el,
felejtsék el a nyelvtant is,
egy és csakis egy dologra figyeljenek oda,
a fontos szavak megfelelő hanglejtésére,
ezzel sikert aratnak majd, és mindenki megérti önöket.
A második lényeges elem...
Hopp, álljunk csak meg egy szóra!
Hol is vagyunk most éppen?
Mi ez a város?
(Közönség) – Oakville.
Úgy van: "Ókvill"!
Vagy "Okvíll"?
Nem tudom, melyik.
Lehet pandzsábi vagy koreai, de hogy nem angol, az biztos.
"Oak-VILLE": talán francia lehet.
Jó, tehát OAK-ville – na de melyik ország?
(Közönség) – Kanada.
Úgy van, KA-nada!
Őrült jó!
Így működik tehát a hanglejtés.
Az anyanyelvűeknek szóló kettes számú titok az "összefűzés",
az anyanyelvűek sosem kezdenek szavakat magánhangzóval.
De itt is álljunk meg egy szóra én ugyanis angol anyanyelvű vagyok,
és kissé szégyenkezve bevallok önöknek valamit.
Nekem tényleg ez az anyanyelvem.
Az üzleti, tudományos, műszaki, kereskedelmi világ
egyetemes nyelve az angol.
Az angoltanulás nem az én gondom,
hanem az övék.
Tényleg így gondoltam.
Szégyellem kimondani, de így volt.
Hadd mutassak egy képet
az angol nyelv elterjedtségéről.
Ez a kör jelképezi az összes angol nyelven beszélőt.
Az a kis kék szelet
az angol anyanyelvűek összessége,
tehát az ausztrálok, amerikaiak és kanadaiak,
összesen 350 millióan vagyunk.
Amint láthatják,
ilyen hatalmas "kisebbség" beszél angolul ma világszerte.
Másfél milliárd embernek a második, harmadik vagy negyedik tanult nyelve.
Tovább is gondolom:
"Hogy mi van? Ők az én nyelvemet követik!"
Vagyis a legtöbb beszélgetés ma a világon
két nem-anyanyelvű közt zajlik,
és tökéletesen megértik egymást.
Bizony! Kína angolul veszi meg a kávéját Kolumbiából.
És igen, Olaszország is.
Finnország márványt és vizet vásárol Olaszországtól,
angolul értekeznek,
de nem azon a nyelven, amit én beszélek.
Az, hogy másfél milliárd ember tanulja ezt a nyelvet,
az megváltoztatta az angolt, nem kicsit.
Annyira megváltoztatta,
hogy ők megértik egymást, de nem értenek meg engem.
Úgyhogy ma már tudom, ez viszont az én gondom:
a ma angolul tudóknak több mint 80 százaléka
nem ért meg engem.
Két okból nem értenek meg, az egyik az "összefűzés."
Ez a jelenség teszi lehetővé az élőbeszéd folyamatosságát.
A legtöbb nyelvben
úgy teszik az emberek folyamatossá az élőbeszédet,
hogy váltogatják a magán- és mássalhangzókat, félhangzókat.
Például Németországban, Kanadában, Mexikóban, Kínában
így beszélnek: "Hmm, hmm".
Sok-sok nyelven pedig pontosan így is írnak.
Mássalhangzóval kezdik a mondatot, magánhangzókkal váltogatva.
Naná, hogy az angolban nem így van!
Azt már tudjuk, hogy az angol szavak leírása bárhogy kinézhet.
Helyesírástól függetlenül
mindig mássalhangzóval kezdjük kiejteni a szavakat.
Most szükségem lenne egy bátor résztvevőre.
Teljesen helyénvaló, hogy mondjuk, valaki,
aki angol anyanyelvű, azt mondja, miközben jövünk lefelé a hallban,
reggeli ideje van, érződik a sülő étel illata,
beteszünk egy pirítóst, és azt mondjuk: "Drágám... " –
Na, ki lesz az a bátor vállalkozó? Ki meri ezt hangosan kimondani?
Csak ennyit kell kimondani. Rajta, tessék csak!
Mit mondunk?
(Közönség) – [Kérhetek egy kis tojást?]
Úgy van! Na még egyszer!
(Közönség) – [Kérhetek egy kis tojást?]
Can I have a bit of egg? Pontosan így!
Ez nem szleng, nem pongyolaság,
de pontosan így mondjuk: [szótagolja a mondatot].
["Kér-he-te-kegy-kis-to-jást?"]
És pontosan ez az oka annak, hogy másfél milliárdan nem értenek meg minket.
Ők ugyanis nem kötik össze
a már ismert, megtanult szavakat
a hallott szavakkal.
Az isten óvja önöket attól, hogy ezt a szót keressék a szótárban: vegg.
(Nevetés)
Persze, ez így nincs rendjén.
A harmadik titkos oka annak,
hogy a többség nem érti az angol anyanyelvűeket: az állandó szókapcsolatok.
Ezek valójában szavak kis csoportjaiból álló kifejezések,
amik minden logika híján álltak össze,
így alkotva egy szóképet.
Például: "szerelembe esve, szerelembe esve":
valamilyen románc képét festi fel, vagy effélét.
De a szavak csakis így kapcsolódhatnak,
nem mondjuk, hogy "szerelemre esve", vagy "szerelem közé, mellé esve,"
nincs ilyen kifejezés, nincs is így semmi értelme.
Ezek a kifejezések kőbe lettek vésve?
Így igaz: nem szappanba vésve, hanem kőbe vésve.
Nem szappanba vésve. Nem homokba vésve.
Ezer és ezer ilyen kifejezés,
az angol anyanyelvűek ezeket használják, amikor egymással beszélgetnek,
nem pedig nyelvtant.
A többiek nyelvtant bifláznak – akár egész életükben ezt tehetik,
mégsem érnek az anyanyelven beszélők poros nyomába sem,
mert azok kifejezései angolul szólnak, nem "nyelvtanul".
Mondok egy példát.
Bevallom, elalélnék, ha egy tanítványom ilyen mondatot írna:
[Tegnap otthonunkban ettünk vacsorát.
Megfőztem a csirkét.
Utána a férjem tányérokat mosott.]
A nyelvtan tökéletes, nincs ezzel semmi baj.
De nincs az az angol anyanyelvű, aki így beszélne.
Mert mi az "evés" igéjére a "have"-et használjuk,
nem "cook"-kal főzünk, hanem "make"-kel,
és nem "wash", hanem "do" az igénk a mosogatásra:
"do dishes", semmi logika nincs ebben a szókapcsolatban,
de pont így beszélnek az anyanyelvűek.
Most pedig be fogom verni az utolsó szöget a nyelvtan koporsójába.
208, mondom: 208 nyelvtani szabály létezik.
A globális angol nyelvben, amit világszerte 1,5 milliárdan beszélnek,
tíz, azaz tíz nyelvtani szabályt használnak.
Mi meg 208-at.
Itt az egyik példa: a melléknév főnevek tulajdonságait jelöli.
Ezt mindenki tudja.
Mi is a melléknév? A melléknév főnevek tulajdonságait jelöli.
Mondjuk, ez így nem teljesen igaz.
Itt egy lista nagyon jó melléknevekről.
A másik ravaszság az angolban
a sok különféle szó, amik pont ugyanazt jelentik.
Van egy rakás melléknév, amik pont ugyanazt jelentik,
de egy és csakis egy van közülük, ami a "karácsony" szóhoz kapcsolható:
sosem mondunk olyat, hogy "Gleeful" [víg] Karácsonyt,"
olyat sem mondunk, hogy "Glad" [öröm] Karácsonyt,"
ilyen nincs az angolban.
És nincs "Merry New Year" Újévkor, sem "Merry birthday" születésnapra,
ilyen sincs az angolban.
Úgy nagyjából fél tucat szó akad,
ami mellé illik a "merry" [boldog] jelző,
mondhatjuk, hogy "boldog emberek", vagy: "egyél, igyál, légy boldog",
a körhinta angol nevében is szerepel, és a Víg özvegy címében is.
Ennyi.
Ez egy jelző, a "wall" [fal] főnév, mégsem mondjuk, hogy "boldog fal."
Nyelvtanilag pedig helyes. Azt sem mondjuk: "boldog padló."
Ők tehát – a rózsaszínek –, másfél milliárdan nem értenek minket,
mert olyan sok kifejezést használunk,
ők meg egyáltalán nem ismerik ezeket.
A nyelvtan lineáris, az angol absztrakt,
idiomatikus nyelv.
Az anyanyelvi beszéd titka nem a nyelvtan, hanem a kollokáció –
kapunk majd emiatt pár hívást, annyit mondhatok.
Nézzük akkor,
ne csak azt, hogy nem használnak – az angolul beszélők nagy többsége –
nem használ kifejezéseket,
hanem itt egy kép arról, hogy mit használnak.
A jobb oldali ábrát már ismerik,
tudják, a világ angolul beszélő része.
Az ott a bal oldalon az angol szavak összességét jelzi.
Több mint egymillió angol szót használnak köznyelvi szinten.
Önök közül bárki, aki itt ül a sorokban,
közvetlenül hozzáférhet 500 000 angol szóhoz.
Túl sok szó van a nyelvünkben.
Látják ott azt a rózsaszín pöttyöt, ami a nyílhoz tartozik?
Az bizony kétezer szó,
ennyit használnak másfél milliárdan.
És ez nem a legfrissebb lista.
David Ogden 1930-ban összeírt egy alaplistát, 850 szót,
ezt elvitte Indiába, Kínába, a világ minden tájára.
Aztán az Amerika hangja 1958-ban kibővítette még 700 szóval,
és azóta 1500 szót használva
mondják a híreket a Harmadik Világnak.
Az anyanyelven beszélők veszítenek.
Olyan sok kifejezést használunk, hogy még egymást sem értjük meg.
A fiam tizennyolc éves, egyfolytában eszik.
Amikor befejezzük az evést, és maradt pár krumpli vagy ilyesmi,
ő a tányéromra néz és megkérdezi:
"Végeztél?"
Mit is mond valójában?
"Megehetem a krumplidat?" – egész pontosan ezt fejezi ki.
Én meg ezt felelem: "Persze, edd csak meg."
Ő felfalja, majd felnéz és így folytatja:
"Mit csinálsz ma este, Anya?"
Mit is akar mondani?
Csöppet sem érdekli, mit tervezek aznap estére!
(Nevetés)
A kocsi kell neki!
Ezért mondom, hogy absztrakt a nyelvünk,
kimondott szavainknak semmi köze ahhoz,
amit valójában jelentenek.
Ők nem tudják ezt értelmezni, senki nem tudja átugrani ezt a szakadékot,
ezért nem hívnak meg minket nemzetközi üzleti tárgyalásokra:
kizárnak minket,
mert mi vagyunk azok, akiket nem értenek meg,
és sokkal jobban megy a tárgyalás, ha nem vagyunk ott.
(Nevetés)
Úgyhogy amikor a tizennyolc éves fiam a haverjaival beszél telefonon,
ilyeneket mond:
"Öreg, mekkora ász vagy! Nyúltál egy ThinkPadet? Ez tök beteg!"
"Beteg!" – Tudom, hogy valami jót jelent, amiről beszélnek.
Nem tudom, mit mond az orvosom.
Azt sem, hogy mit mond az autószerelőm, vagy a fiam.
a férjem mérnök, de azt sem tudom, ő mit mond.
Az angol nyelv tehát annyira egyedülálló, mert túl sok kifejezést használunk,
azt sem tudjuk, mit mondunk egymásnak,
és a világ 80 százaléka sem tudja, hogy mit beszélünk.
Úgyhogy a három titok, amit az anyanyelvi beszélők nem tudnak az angolról:
a hanglejtés –
az angol nyelv hanglejtésalapú –,
az összefűzés, és az a beszédfolyamat, ahogy a legkönnyebb kimondani valamit,
függetlenül az írásmódtól,
valamint a kollokáció és a kifejezések szabályai,
nem pedig a nyelvtan.
Szóval, itt egy terjesztésre érdemes gondolat.
Én angol anyanyelvű vagyok,
angolt tanítok, egy olyan nyelv szakértője vagyok,
aminek szavatossági ideje lassan lejár.
Itt látható fehéren-feketén.