SHAHZIA SIKANDER: E ceva ce are legătură cu procesul,
procesul de a face miniaturi, de a picta la această scară, în primul rând,
de a rămâne în control.
Practic, colorez hârtia
și trebuie să fie foarte uniform.
Procesul este lent. Și trebuie să ții vârful
pensulei, să fie tot timpul în mișcare,
să se prelingă întreaga linie constant.
E foarte meditativ,
și e un sentiment de familiaritate
pentru că am petrecut mulți ani aici.
(sunet de răzuire)
Un lucru pe care l-am învățat e respectul pentru tradiție
și respectul pentru răbdare.
Pentru că nu poți realiza nimic,
nu poți realiza o pictură dacă nu...
Ai nevoie de timp. Timpul e cheia.
Deci nu pot, de exemplu, să pregătesc o expoziție,
să pregătesc un corpus de lucrări într-un an.
Am nevoie de trei-patru ani.
(muzică de clopoței)
Miniaturile își au originea
în ilustrațiile de carte, ilustrațiile de manuscrise.
E o formă de artă veche.
Toate aceste suprapuneri ciudate de perspective, una peste alta,
spații interioare și apoi sugestii de ferestre și uși
care sugerează lumea exterioară sau lumea spirituală
sau o idee de perfecțiune.
Acest fel de transluciditate ca a unei pietre prețioase,
apare doar pentru că există o disciplină în spate.
Trebuie multe, multe straturi,
cel puțin 10 până la 20 de straturi de diferite culori,
ca să o poți construi.
Și trebuie să fii foarte antent(/ă),
pentru că dacă pensula e încărcată cu prea multă apă,
ridici și straturile de pigment precedente.
Pentru că nu sunt fixate.
Așadar e vorba de exercițiu.
Uneori, când îmi pierd exercițiul,
cei 10 ani de experiență nu mai înseamnă nimic.
Când studiam la școală în Pakistan,
profesorul meu obișnuia să ne pună să ședem pe podea, pe coli albe,
și ne lăsăm încălțămintea afară.
Totul era foarte precis și foarte curat
și foarte minimal.
Lucram fiecare la proiectul său și făceam exerciții de privire.
Țineam lucrarea la cel mult 30 cm de ochi
și era foarte metodic și
avea un fel de...
Era ca un ritual.
(muzică de clopoței)
Simt că învățând devreme pictura în miniatură...
Pentru mine, era pictură.
Priveam și înțelegeam
sensibilitatea formală a picturii,
doar că nu pictam pe pânză,
ci pictam pe hârtie
cu un anumit set de materiale.
Dar era despre suprafață, paletă de culori, formă
compoziție, stil.
Exprimarea personală a venit mai târziu.
(muzică de clopoței)
Mare parte din munca mea este foarte personală
și se bazează pe memorie.
Dacă vă uitați la această margine anume,
se numește "călărind scrisul" și aici textul ia o formă
ce seamănă unor cai, sau e o sugestie de mișcare.
Și acest aspect ține de experiența mea când citesc Coranul,
când citeam fără a înțelege nimic anume,
pentru că eram copil, și puteam citi Arabă,
dar nu puteam înțelege.