Prvi put kada sam izustio molitvu bio sam u katedrali mutnih stakala.
Klečao sam dugo nakon što je kongregacija ustala,
obje sam ruke uronio u svetu vodu,
napravio znak križa na prsima,
moje maleno tijelo klonulo u obliku upitnika
preko cijele crkvene klupe.
Molio sam Isusa da me popravi,
a kada mi nije odgovorio,
prigrlio sam tišinu nadajući se da će moj grijeh spaliti
i zaliječiti moja usta
i da će nestati kao šećer na jeziku,
ali sram je ostao u ustima.
U pokušaju da me vrati svetosti,
majka mi je rekla da sam čudo,
da mogu biti što god želim.
Odlučio sam
biti dječak.
Bilo je to slatko.
Imao sam šiltericu, bezubi osmijeh,
razderana koljena,
igrao sam skrivača s onim što mi je ostalo od cilja.
Bio sam to.
Pobjednik u igri koju druga djeca nisu mogla igrati.
Bio sam zagonetka anatomije,
pitanje bez odgovora,
hodao na granici između neprijatnog dečka i djevojke koja se opravdava,
a kada sam navršio 12, dječačka faza više nije viđena kao slatka.
Nostalgičnim su tetkama nedostajala moja koljena u sjeni suknje,
podsjećale su da svojim ponašanjem nikada neću pronaći muža,
da postojim za heteroseksualni brak i rađanje djece.
Gutao sam njihove uvrede zajedno s pogrdama.
Naravno, nisam sam izašao iz ormara.
Djeca iz moje škole su ga otvorila bez dopuštenja.
Nazivali su me imenom koje nisam prepoznao,
govorili "lezbijka",
ali više sam bio dečko nego cura, više Ken nego Barbie.
Nisam mrzio svoje tijelo,
volio sam ga dovoljno da ga pustim,
tretirao sam ga kao kuću,
a kada vam se kuća raspada,
ne izlazite iz nje,
učinite ju udobnom za svoju unutrašnjost,
dovoljno ju uljepšate da možete pozvati goste,
pod napravite dovoljno čvrstim da možete stajati na njemu.
Moja se majka brine da sam se označio stvarima koje nestaju.
Dok broji odjeke koje su za sobom ostavile Mya Hall,
Leelah Alcorn, Blake Brockington,
boji se da ću ja umrijeti bez glasa,
da ću postati temom "koja šteta" razgovora na stanicama.
Tvrdi da sam se pretvorio u mauzolej,
da sam hodajući lijes,
novinski su naslovi pretvorili moj identitet u spektakl,
svima su puna usta Brucea Jennera dok brutalnost života u ovom tijelu
postaje zvjezdica na dnu stranica o jednakosti.
Nitko nas ne smatra ljudima
jer smo više duhovi nego meso,
jer se ljudi boje da je moje rodno izražavanje trik,
da postoji zbog nastranosti,
da ih zarobljava bez njihova pristanka,
da je moje tijelo gozba za njihove oči i ruke
i jednom kada se zasite moje neobičnosti
povratit će sve dijelove koji im se nisu svidjeli.
Vratit će me u ormar, objesiti pored ostalih kostura.
Bit ću najbolja atrakcija.
Vidite li kako je lako ljude smjestiti u lijesove,
krivo napisati njihova imena na spomenike?
A ljudi se još uvijek pitaju zašto dječaci trunu,
nestaju u srednjoškolskim hodnicima,
boje se da ne postanu još jedan hashtag,
boje se rasprava u učionicama koje nalikuju sudnjem danu,
a sadašnja trgovina ljudima bolje prihvaća transrodnu djecu od roditelja.
Pitam se kada će
oproštajna pisma trans osoba postati suvišna,
kada ćemo shvatiti da nas tijela uče o grijesima
puno prije nego ih naučimo voljeti.
Kao da Bog nije spasio sve udisaje i milosrđe,
kao da moja krv nije vino koje zapljuskuje Isusove noge.
Molitve mi sada zapinju u grlu.
Možda sam konačno popravljen,
možda me jednostavno nije briga,
možda je Bog konačno uslišio moje molitve.
Hvala.
(Pljesak)