Pirmą kartą ištariau maldą tamsinto stiklo katedroje.
Aš dar ilgai klūpėjau, kai kongregacija jau stovėjo,
panardinau abi rankas į švęstą vandenį,
persižegnojau ant savo krūtinės,
mano mažam kūnui lenkiantis kaip klaustukui
ant viso medinio klaupto.
Aš prašiau Jėzaus mane sutvarkyti
ir kai jis neatsakė,
aš susidraugavau su tyla, vildamasis, kad mano nuodėmės sudegs,
ir balzamas mano burnoje
ištirps kaip cukrus ant liežuvio,
bet užsilikęs gėdos skonis užsitęs.
Bandant mane iš naujo pristatyti šventenybei,
mano motina man kalbėjo, koks aš esu stebuklas.
Ji sakė, kad aš galiu užaugęs būti kuo noriu.
Aš nusprendžiau
būti berniuku.
Tai buvo miela.
Aš grįžau į pradinę padėtį, bedantis šypsnys,
dėl nubalnotų kelių gatvėje buvau savas,
žaidžiau slėpynių su tuo, kas liko iš mano tikslo.
Aš buvau tai.
Žaidimo laimėtojas, kurio kiti vaikai negalėjo žaisti.
Aš buvau anatominė paslaptis,
paklaustas, tačiau neatsakytas klausimas,
vaikščiojau ant lyno tarp keisto berniuko ir apologetiškos mergaitės.
Kai man sukako 12, berniuko fazė daugiau nebuvo laikoma miela.
Tai buvo priimta nostalgiškai tetų,
kurios ilgėjosi matyti mano kelius po sijono šešėliu.
Kurios man priminė, kad mano vaikiškas požiūris niekada neparves vyro namo,
kad aš egzistuoju heteroseksualiai santuokai ir vaikų gimdymui.
Ir aš nurikau jų įžeidimus, kartu su jų kaltinimais.
Žinoma, aš neišėjau iš spintos.
Vaikai mano mokykloje ją atidarė be leidimo.
Vadino mane man nepažįstamu vardu,
sakė „lesbietė”,
nors aš buvau daugiau berniukas nei mergaitė, labiau Kenas nei Barbė.
Niekada nenekenčiau savo kūno.
Aš tiesiog per daug jį mėgau, kad paleisčiau.
Aš jį laikau namu.
Ir kai namas griūna,
jūs nesiimate evakuacijos.
Jūs paverčiate jį užtektinai patogiu, kad jis galėtu priglausti jūsų vidų.
Jūs išdabinate jį, kad galėtumėte pasikviesti svečių.
Jūs padarote grindis užtektinai tvirtas stovėjimui.
Mano motina bijo, kad aš pavadinau save blėstančių dalykų vardais.
Ir ji skaičiuoja May Hall paliktus atgarsius.
Leelah Alcorn, Blake Brockington.
Ji bijo, kad aš mirsiu be sušnabždėjimo,
kad aš pavirsiu „kokia gėda” pokalbiuose autobuso stotelėje.
Ji tvirtina, kad pavirtau į vaikštantį mauzoliejų,
kad aš vaikštantis karstas.
Naujienų antraštės pavertė mano tapatybę į spektaklį.
Bruce Jenner ant kiekvieno lūpų, kol brutalumas jam gyvenant savo kūne
tampa žvaigždute, lygybės puslapių apačioje.
Niekas nelaiko mūsų žmonėmis,
nes mes esame daugiau vaiduokliai, nei kūnas,
nes žmonės bijo, kad mano lyties išsireiškimas yra triukas,
kuris egzistuoja tik būti ydingu,
kad tai įkalina juos spąstuose, be jų sutikimo.
Lyg mano kūnas yra šventė jų akims ir rankoms
ir kartą, kai jie bus pasisotinę mano keistumu,
jie atrys visas dalis, kurios jiems nepatiko.
Jie vėl mane įkiš į spintą, pakabins mane su visais kitais skeletais.
Aš būsiu dėmesio centras.
Ar matote kaip paprasta paguldyti žmogų į karstą.
Su klaida parašyti jų vardus ant antkapių.
Ir žmonės vis dar mąsto, kodėl berniukai pūna,
jie išnyksta mokyklos koridoriuose,
jie bijo per sekundę pavirsti dar vienu Twitter raktažodžiu,
jie bijo klasės diskusijų tampančių lyg teismo diena
ir dabar besiartinantis eismas skatina daugiau transeksualius vaikus, nei tėvus.
Aš spėlioju kiek ilgai tai truks
iki kol tanseksualų savižudybės rašteliai pradės jaustis nereikalingi,
prieš mums suvokiant, kad mūsų kūnai tampa pamokomis apie nuodėmes,
prieš mums išmokstant juos mylėti.
Lyg Dievas neišsaugojo savo kvapo ir gailesčio,
Lyg mano kraujas nėra vynas, plaunantis Jėzaus kojas.
Dabar mano maldos užstringa gerklėje.
Galbūt aš pagaliau sutvarkytas,
galbūt man tiesiog nerūpi,
galbūt Dievas pagaliau išklausė mano maldas.
Ačiū.
(Plojimai.)