Prvi put sam izrekao molitvu u katedrali s vitražnim staklima.
Klečao sam još dugo nakon što je sva pastva bila na nogama,
umočio obe ruke u svetu vodicu,
iscrtao Sveto Trojstvo preko grudi,
dok se moje sićušno telo poginjalo poput upitnika
po čitavoj drvenoj klupi.
Tražio sam od Isusa da ozdravim
i kako mi nije odgovarao,
sprijateljio sam se s tišinom u nadi da će moj greh sagoreti
i tako miropomazati moja usta,
da će se istopiti kao šećer na jeziku,
no sram je ostajao poput zadaha.
Pokušavajući da me vrati na put pobožnosti,
majka mi je govorila o tome koliko sam čudo,
rekla je da mogu da budem šta god poželim kad porastem.
Odlučio sam
da budem dečak.
Bilo je simpatično.
Hitar oporavak, bezubi osmeh,
i oguljena kolena za ulični ugled,
igrao sam se žmurke sa onim što je preostalo od mog sna.
Uspeo sam.
Pobednik u igri koju druga deca ne mogu da igraju,
misterija anatomije,
pitanje postavljeno, ali neodgovoreno,
hodao sam na konopcu od dečaka čudaka do pomirljive devojke,
a kada sam napunio 12, dečačka faza im se više nije činila simpatičnom.
Sudarala se s nostalgijom mojih tetki kojima su falila moja kolena u seni suknji
koje su me podsećale da ovakvim ponašanjem nikada neću dovesti muža u kuću,
da sam stvoren za heteroseksualni brak i da decu rađam.
A ja sam gutao njihove uvrede kao i nipodaštavanja.
Naravno da nisam izašao iz ormana.
Deca iz škole su ga otvorila bez moje dozvole.
Zvali su me nepoznatim imenom,
govorili su "lezbejka",
a ja sam pre bio dečak nego devojka, pre Ken no Barbi.
Nisam uopšte mrzeo svoje telo,
samo sam ga voleo dovoljno da ga oslobodim,
tretirao ga kao kuću,
a kada vam se kuća raspada,
ne bežite iz nje,
učinite je dovoljno udobnom da udomite sve svoje iznutrice,
ulepšate je dovoljno da pozovete goste da svrate,
učinite parket dovoljno čvrstim da možete stajati na njemu.
Moja majka strahuje da sam se nazvao po stvarima koje blede.
Dok nabraja ehoe koje su za sobom ostavili Maja Hol,
Lila Alkorn, Blejk Brokington.
Strepi da ću nečujno da umrem,
da ću postati "kakva šteta" u razgovorima na autobuskim stajalištima.
Tvrdi da sam se pretvorio u mauzolej,
da sam hodajući kovčeg,
naslovi u vestima su pretvorili moj identitet u spektakl,
Brus Džener je na svačijim usnama, dok užasi života u ovom telu
ne postanu fusnota na kraju stranice o jednakosti.
Niko nas ne vidi kao ljudska bića
jer smo pre duhovi nego tela,
jer se ljudi plaše da je moje ispoljavanje pola trik,
da postoji radi izopačenosti,
da ih na silu hvata u zamku,
da je moje telo gozba za njihove oči i ruke
i jednom kad se nagoste moje nastranosti,
ispovraćaće sve delove koji im se ne sviđaju.
Odložiće me opet u orman, obesiće me s drugim kosturima.
Biću najbolja atrakcija.
Zar ne vidite kako je lako rečima sahraniti ljude,
pogrešno napisati njihova imena na nadgrobnim pločama.
A ljudi se i dalje pitaju zašto neki dečaci trunu,
nestaju u srednjoškolskim hodnicima,
strepe da će postati još jedan haštag u trenu,
strepe od rasprava u učionicama koje se preokreću u sudnji dan
i sada nove struje prigrljavaju transeksualnu decu pre roditelja.
Pitam se koliko će biti potrebno
da oproštajne poruke transeksualaca postanu suvišne,
pre nego što shvatimo da naša tela prvo postaju lekcije o grehu,
mnogo pre nego što naučimo da ih volimo.
Kao da Gospod nije izbavio sav ovaj dah života i milost,
kao da moja krv nije vino koje je sapralo Isusova stopala.
Molitve mi sad zapinju u grlu.
Možda sam konačno ozdravio,
možda prosto ne marim,
možda je Gospod konačno moje molitve uslišio.
Hvala vam.
(Aplauz)