פרסמתי את המאמר הזה
בניו יורק טיימס בטור האהבה המודרנית בינואר השנה.
"להתאהב בכל אחד, עשו את זה."
והמאמר נוגע למחקר פסיכולוגי
שמתוכנן ליצור אהבה רומנטית במעבדה,
והחוויה שלי כשניסיתי את המחקר על עצמי
לילה אחד בקיץ שעבר.
אז המהלך די פשוט:
שני זרים לוקחים תורות בשאלת 36 שאלות שנעשות יותר אישיות אחד את השני
ואז הם בוהים אחד לעיני השני
בלי לדבר לארבע דקות.
אז הנה כמה דוגמאות לשאלות.
מספר 12: אם הייתם יכולים להתעורר מחר כשהשגתם יכולת או תכונה,
מה היא תהיה?
מספר 28: מתי בכיתם בפעם האחרונה לפני אדם אחר?
עם עצמכם?
כמו שאתם יכולים לראות, הם באמת נעשות יותר אישיות כשאתם מתקדמים.
מספר 30, אני באמת אוהבת את זו:
הגידו לבן הזוג שלכם מה אתם אוהבים בהם;
תהיו באמת כנים הפעם,
להגיד דברים שאולי לא הייתם אומרים למישהו שכרגע פגשתם.
אז כשקראתי את המחקר הזה לראשונה כמה שנים קודם לכן,
פרט אחד באמת נגע בי,
וזו היתה השמועה ששניים מהמשתתפים
התחתנו לאחר שישה חודשים,
והם הזמינו את כל המעבדה לטקס.
אז כמובן הייתי סקפטית
בנוגע לתהליך של פשוט לייצר אהבה רומנטית,
אבל כמובן התעניינתי.
וכשהיתה לי ההזדמנות לנסות את המחקר בעצמי,
עם מישהו שהכרתי אבל לא ממש טוב,
לא ציפיתי להתאהב.
אבל אז התאהבנו, --
(צחוק)
וחשבתי שזה היה סיפור טוב, אז שלחתי אותו לטור האהבה המודרנית
כמה חודשים מאוחר יותר.
עכשיו, זה פורסם בינואר,
ועכשיו זה אוגוסט,
אז אני מניחה שכמה מכם כנראה תוהים,
האם אנחנו עדיין יחד?
והסיבה שאני חושבת שאולי אתם תוהים בנוגע לזה
היא בגלל שנשאלתי את השאלה הזו
שוב ושוב ושוב במשך שבעת החודשים האחרונים.
והשאלה הזו היא באמת מה שאני רוצה לדבר עליו היום.
אבל בואו נחזור לזה.
(צחוק)
אז בשבוע לפני שהמאמר יצא,
הייתי באמת נרגשת.
עבדתי על ספר של סיפורי אהבה
במשך השנים האחרונות,
אז התרגלתי לכתוב על הנסיונות שלי
עם אהבה רומנטית בבלוג שלי.
אבל פוסט בבלוג אולי יקבל כמה מאות צפיות לכל היותר,
ואלה היו בדרך כלל רק חברים בפייסבוק,
וחשבתי שהמאמר שלי בניו יורק טיימס
כנראה יקבל כמה אלפי צפיות.
וזה הרגיש כמו הרבה תשומת לב
ביחסים חדשים יחסית.
אבל הסתבר, שלא היה לי מושג.
אז המאמר פורסם ברשת
בערב יום שישי,
ובשבת, זה קרה לתנועה בבלוג שלי.
ובראשון, גם הטודי שואו וגוד מורנינג אמריקה התקשרו.
תוך חודש, המאמר יקבל 8 מליון צפיות,
והייתי, אם אפשר להגיד,
לא מוכנה לסוג זה של תשומת לב.
זה משהו אחד לאזור את האומץ לכתוב בכנות
על החוויה שלי עם אהבה,
אבל זה דבר אחר לגלות
שחיי האהבה שלכם הפכו לחדשות בין לאומיות --
(צחוק)
וכדי להבין שאנשים ברחבי העולם
באמת מושקעים במצב של היחסים שלכם.
(צחוק)
וכשאנשים התקשרו וכתבו אימיילים, מה שהם עשו כל יום במשך שבועות,
הם תמיד שאלו את אותה שאלה ראשית:
האם אתם עדיין יחד?
למעשה, כשהתכוננתי להרצאה הזו,
עשיתי מחקר זריז של תייבת האימייל שלי
למונח "האם אתם עדיין יחד?"
וכמה הודעות קפצו מייד.
הם היו מסטודנטים ועיתונאים
וזרים ידידותיים כמו זה.
עשיתי ראיונות ברדיו והם שאלו.
אפילו נתתי הרצאה, ואישה אחת צעקה לבמה,
"היי מנדי, איפה החבר שלך?"
ומייד הפכתי לאדומה.
אני מבינה שזה חלק מהעסקה.
אתם אתם כותבים על היחסים שלכם בעיתון בין לאומי,
אתם צריכים לצפות שאנשים ירגישו בנוח לשאול על זה.
אבל פשוט לא הייתי מוכנה לעומק של התגובה.
נראה ש36 השאלות לקחו חיים משלהן.
למעשה, הניו יורק טיימס פרסם מאמר המשך
ליום האהבה,
שכלל נסיונות של קוראים במחקר בעצמם,
עם דרגות שונות של הצלחה.
אז הדחף הראשון שלי מול כל תשומת הלב הזו
היתה להפוך למאוד מגנה על היחסים שלי.
אמרתי לא לכל הצעה לשנינו
להופיע במדיה יחד.
דחיתי ראיונות לטלוויזיה,
ואמרתי לא לכל בקשה לתמונות של שניינו.
אני חושבת שפחדתי שנהפוך
לאיקונים לא מכוונים לתהליך של התאהבות,
מקום שממש לא הרגשתי מוכשרת בשבילו.
ואני מבינה:
אנשים לא רק רצו לדעת אם המחקר הצליח,
הם רצו לדעת אם זה באמת עבד:
זה אומר, אם זה היה מסוגל לייצר אהבה שתתמשך,
לא רק התנסות חד פעמית, אלא אהבה אמיתית, אהבה מקיימת.
אבל זו היתה שאלה שלא הייתי מסוגלת לענות.
היחסים שלי היו רק בני כמה חודשים,
והרגשתי שאנשים שאלו את השאלה הלא נכונה מהתחלה.
מה היה אומר להם באמת אם אנחנו עדיין יחד?
אם התשובה היא לא,
האם זה יהפוך את החוויה של לשאול את 36 השאלות האלו
פחות בעלות ערך?
דר' ארתור אהרון כתב ראשית בנוגע לשאלות האלו
במחקר הזה ב 1997,
ופה, המטרה של החוקרים היתה לא לייצר אהבה רומנטית.
במקום, הם רצו לעודד
קרבה בין אישית בין סטודנטים בקולג',
על ידי שימוש במה שאהרון קרא לו
"גילוי עצמי, אישי, מקבל, גדל ובר קיימא."
נשמע רומנטי, לא?
אבל המחקר עבד.
המשתתפים הרגישו קרובים יותר אחד לשני,
וכמה מחקרים המשכיים גם השתמשו בפרוטוקול החברות המהירה של אהרון
כדרך ליצור אמון במהירות בין זרים.
הם השתמשו בו בין חברים במשטרה וחברים בקהילה,
והם השתמשו בזה בין אנשים עם אידיאולוגיות פוליטיות מנוגדות.
הגרסה המקורית של הסיפור,
זו שניסיתי בקיץ שעבר,
שזוגות של שאלות אישיות עם ארבע דקות של קשר עין,
התייחסו במאמר הזה,
אבל למרבה הצער הוא מעולם לא פורסם.
אז לפני כמה חודשים, נתתי הרצאה
בקולג' קטן לאמנויות,
וסטודנט בא אלי לאחר מכן
ואמר, בסוג של בבישנות,
"אז, ניסיתי את המחקר, והוא לא עבד,"
הוא נראה מעט מבולבל בנוגע לזה.
"אתה מתכוון, לא התאהבת באדם שעשית איתו את זה?" שאלתי.
"ובכן..." הוא עצר.
"אני חושב שהיא רק רוצה שנהיה חברים."
"אבל האם הפכתם לחברים טובים יותר?" שאלתי.
"האם הרגשת שבאמת הכרתם אחד את השני אחרי שעשיתם את המחקר?"
הוא הנהן.
"אז, זה עבד." אמרתי.
אני לא חושבת שזו התשובה שהוא חיפש.
למעשה, אני לא חושבת שזו התשובה שמישהו מאיתנו מחפש
כשזה מגיע לאהבה.
הגעתי למחקר ראשית
כשהייתי בת 29
ועברתי פרדה ממש קשה.
הייתי ביחסים מאז שהייתי בת 20,
שזה בעיקרון היה כל חיי הבוגרים,
והוא היה האהבה הראשונה שלי,
ולא היה לי מושג איך או אם אני אוכל ליצור חיים בלעדיו.
אז פניתי למדע.
חקרתי כל מה שיכולתי על המדע של אהבה רומנטית,
ואני חושבת שקיוויתי שזה אולי איך שהוא יחסן אותי משברון לב.
אני לא יודעת אם הבנתי את זה בזמנו --
חשבתי שאני רק עושה מחקר לספר שכתבתי --
אבל זה נראה די ברור בהסתכלות לאחור.
קיויתי שאם אני אחמש את עצמי עם הידע על אהבה רומנטית,
אולי אני לעולם לא אצטרך להרגיש נורא או בודדת כמו שהרגשתי אז.
וכל הידע הזה היה מועיל בדרכים מסויימות.
אני יותר סבלנית עם אהבה. אני יותר רגועה.
אני מרגישה יותר בנוח לבקש מה שאני רוצה.
אבל אני גם רואה את עצמי יותר בבהירות,
ואני יכולה לראות שמה שאני רוצה זה לפעמים יותר
משאפשר לבקש באופן הגיוני.
מה שאני רוצה מאהבה זו הבטחה,
לא רק שאני אהיה אהובה היום
ושאני אהיה אהובה מחר,
אלא שאני אמשיך להיות אהובה על ידי האדם שאני אוהבת לתמיד.
אולי זה על האפשרות להבטחה
שאנשים באמת שאלו
כשהם רצו לדעת אם אנחנו עדיין יחד.
אז הסיפור שהמדיה סיפרה על 36 השאלות
היה שאולי יהיה קיצור דרך להתאהבות.
אולי יש דרך איכשהו למנוע חלק מהסיכון שמעורב,
וזה סיפור די מושך,
מפני שלהתאהב מרגיש מדהים,
אבל זה גם מבעית.
ברגע שאתם מודים שאתם אוהבים מישהו,
אתם מודים שיש לכם הרבה להפסיד,
וזה נכון שהשאלות האלו מספקות מנגנון
להכיר מישהו במהירות,
שזה גם מנגנון להיות מוכרים,
ואני חושבת שזה הדבר שרובנו באמת רוצים מאהבה:
להיות מוכרים, להראות, להיות מובנים.
אבל אני חושבת שכשזה מגיע לאהבה,
אנחנו מוכנים מדי לקבל את הגרסה הקצרה של הסיפור.
הגרסה של הסיפור ששואלת, "אתם עדיין יחד?"
ומסתפקת בתשובה של כן ולא.
אז במקום השאלה ההיא,
הייתי מציעה לשאול שאלות יותר קשות,
שאלות כמו:
איך את מחליטה למי מגיעה אהבה
ולמי לא?
איך את נשארת מאוהבת כשהדברים נעשים קשים,
ואיך את יודעת מתי לחתוך ולברוח?
איך את חייה עם הספק
שבסופו של דבר זוחל לכל יחסים,
או אפילו קשה יותר,
איך את חייה עם הספק של בן הזוג שלך?
אני לא בהכרח יודעת את התשובות לשאלות האלו,
אבל אני חושבת שהם התחלה חשובה לשיחה יותר עמוקה
בנוגע למה זה אומר לאהוב מישהו.
אז, אם אתם רוצים אותה,
הגרסה הקצרה של הסיפור של היחסים שלי היא זו:
לפני שנה, מכר שלי ואני עשינו את המחקר
שמיועד ליצור אהבה רומנטית,
והתאהבנו,
ואנחנו עדיין יחד,
ואני כל כך שמחה.
אבל להתאהב זה לא אותו הדבר כמו להשאר מאוהבים.
להתאהב זה החלק הקל.
אז בסופו של המאמר, כתבתי, "אהבה לא קרתה לנו.
אנחנו מאוהבים מפני שכל אחד עשה בחירה להיות."
ואני מתכווצת מעט כשאני קוראת את זה עכשיו,
לא בגלל שזה לא נכון,
אלא בגלל שבאותו זמן, באמת לא שקלתי
כל מה שהיה מוכל בבחירה הזו.
לא שקלתי כמה פעמים כל אחד מאיתנו יצטרך לעשות את הבחירה הזו,
וכמה פעמים אני אמשיך להצטרך לעשות את הבחירה הזו
בלי לדעת אם הוא תמיד יבחר בי.
אני רוצה שזה יהיה מספיק לשאול ולענות על 36 שאלות,
ולבחור לאהוב מישהו כל כך נדיב וטוב לב וכיפי
ולשדר את הבחירה הזו בעיתון הכי גדול באמריקה.
אבל מה שעשיתי במקום זה להפוך את היחסים שלי
לסוג של מיתוס שאני לא ממש מאמינה בו.
ומה שאני רוצה, מה שאולי אני אבלה את חיי בלרצות,
זה שהמיתוס הזה יהיה נכון.
אני רוצה את הסוף השמח שמשתמע מהכותרת של המאמר שלי,
שהיא, במקרה,
החלק היחיד של המאמר שלמעשה לא אני כתבתי.
(צחוק)
אבל מה שיש לי במקום זו האפשרות לעשות את הבחירה לאהוב מישהו,
והתקווה שהוא יבחר לאהוב אותי חזרה,
וזה מבעית,
אבל זה הסיפור עם אהבה.
תודה לכם.