Să poți naviga e o abilitate extraordinară,
și nu se compară cu nimic pe lumea asta.
Nu cunosc satisfacție mai mare decât părăsirea unui port,
știind că îmi pot duce echipa și barca
în siguranță, din acel port într-altul,
poate la trei, patru, cinci, șase mii de mile distanță.
Să fiu pe mare, pentru mine, este
o libertate totală,
șansa unică de a fi tu însuți,
pentru că nu poți fi altceva.
Ești vulnerabil în fața semenilor tăi de pe barcă.
Este un spațiu strâmt.
Maiden are 18 metri lungime.
Sunt 12 femei într-o barcă de 18 metri.
Adică, literalmente, te lovești de celălalt,
deci, nu ai altă alegere decât să fi tu însuți.
Cel mai grozav moment pentru mine, când navighez
e atunci când pământul dispare la orizont.
E o clipă de nedescris...
(Oftează)
a aventurii și fără cale de întoarcere,
doar tu și barca și vremea.
Mi-aș dori ca toată lumea să poată experimenta asta o dată în viață.
Cu cât te îndepărtezi de pământ,
cu atât te apropii mai mult de tine însuți.
Depinde de noi,
cum ajungem în locul următor,
cum supraviețuim,
cum avem grijă unul de altul,
și ce facem pentru a ajunge în partea cealaltă.
Întrebarea care mi s-a pus foarte des
este: „Cum devii un marinar de curse oceanice?”
E o întrebare foarte bună.
Întotdeauna am vrut să spun: „Am avut o viziune,
care a devenit un vis,
care a devenit o obsesie,”
dar, bineînțeles, viața nu e așa,
și îmi doresc ca oamenii să știe un lucru despre mine:
viața mea nu a mers de la A la B,
dar, câți oameni pot spune că viața lor a mers doar de la A la B;
ei se gândesc: „Voi face asta”, și chiar o fac?
Deci, voi spune adevărul.
Și adevărul e că am fost exmatriculată de la școală când aveam 15 ani,
iar directorul îndelung răbdător a trimis un bilet revoltat
mamei mele îngăduitoare,
spunând practic că, dacă Tracy trece din nou ușile școlii,
va chema poliția.
Mama m-a luat deoparte și a spus:
„Dragă, sistemul educațional nu e potrivit pentru toată lumea.”
Mi-a dat cel mai bun sfat pe care l-am primit vreodată.
A spus: „Fiecare dintre noi e bun la ceva,
tu trebuie doar să afli la ce ești bună.”
Iar la 16 ani, m-a lăsat să plec într-o excursie în Grecia.
Am lucrat pe nave, ceea ce a fost bine,
la 17 ani nu prea știam ce voiam să fac,
mă lăsam dusă de val.
La a doua cursă transatlantică,
comandantul navei m-a întrebat: „Poți naviga?”
I-am răspuns: „Bineînțeles că nu pot naviga,
am fost exmatriculată.”
A spus: „Nu crezi că ar trebui să navighezi?
Ce se întâmplă dacă eu cad peste bord?
Nu mai fi doar un spectator în propria ta viață,
nu mai privi la ceea ce faci
și începe să acționezi.”
Pentru mine, ziua aceea, a fost ziua în care viața mea a început.
Am învățat să navighez în două zile,
deși sunt o persoană care urăște cifrele
și le consideră hieroglife.
Mi s-au deschis drumuri și oportunități la care nu m-aș fi gândit vreodată.
Am reușit să fac o călătorie cu barca la cursa mondială Whitbread Round.
Au fost 17 bărbați sud-africani și eu.
Aveam 21 de ani,
și au fost cele mai lungi nouă luni din viața mea.
Dar, am mers ca bucătar,
am reușit să supraviețuiesc până la sfârșit
și când am ajuns la sfârșitul cursei,
am realizat că erau 230 de echipaje în cursă
și trei femei,
iar eu eram una dintre ele.
Eu sunt un bucătar groaznic.
Sunt un marinar foarte bun.
Al doilea, cel mai profund, gând din viața mea a fost:
„Niciun bărbat nu-mi va permite vreodată să fiu marinar pe barca lui.”
Acest lucru e valabil și în ziua de azi.
În 35 de ani de când se organizează acestă cursă,
au fost doar două femei-marinar, dar niciun echipaj complet feminin,
și astfel s-a născut Maiden.
În acel moment m-am gândit: „Am ceva pentru care să lupt.”
Habar n-aveam că îmi doream această luptă,
dar m-am simțit ca peștele în apă.
Am descoperit lucruri despre mine despre care nu știam că există.
Am aflat că sunt o fire luptătoare,
am descoperit că sunt competitivă,
nu știam asta...
și mi-am descoperit a doua pasiune:
egalitatea.
Nu am putut-o lăsa să dispară.
Nu era vorba doar de faptul că îmi doream să navighez o barcă
și să îmi alcătuiesc singură echipajul,
propria mea echipă,
să-mi adun bani, să am propria mea barcă,
abia atunci voi putea fi navigator.
Aici e vorba despre femeile de pretutindeni.
Și atunci mi-am dat seama
că, probabil, asta voi face toată viața.
Au trecut mulți ani până am strâns banii
pentru cursa mondială din 1989 Whitbread Round.
În timp ce ne uitam la cei mari,
multe milioane de lire, doar echipaje masculine în jurul nostru,
bărci noi, strălucitoare, construite pentru cursă,
ne-am dat seama că nu era cazul nostru.
A trebuit să improvizăm din mers.
Nimeni nu avea încredere în noi ca să ne dea atâția bani.
Mi-am ipotecat casa
și am găsit o epavă veche, renumită,
o barcă veche Whitbread,
fusese deja de două ori în jurul lumii,
în Africa de Sud.
Am convins cumva un tip să o pună pe un vas
și să ne-o aducă în Anglia.
Fetele au fost îngrozite când au văzut starea bărcii.
Aveam un loc liber într-o curte.
Am ridicat-o cu greu și am refăcut-o,
am dezmembrat-o,
am făcut toată munca singure.
Pentru prima dată, niște femei lucrau într-un șantier naval
și asta era destul de distractiv.
În fiecare dimineață când intram,
toți se uitau la noi.
Dar au fost și avantaje, pentru că toți ne ajutau.
Eram ceva inedit.
Știți, ne-au dat un generator, un motor,
„Vreți această funie veche?”
„Da”
„Pânze vechi?"
„Da, le luăm.”
Și ne-am descurcat din mers.
Cred că, de fapt, marele nostru avantaj a fost
că nu existau idei preconcepute
despre un echipaj feminin care navighează în jurul lumii.
Așa că, tot ceea ce am făcut, a fost bine.
Și astfel, am atras oameni.
Nu doar femei,
bărbați, oricui i se spusese:
„Nu puteți face asta pentru că nu sunteți capabili”
nu aveți genul sau rasa sau culoare potrivită, sau orice altceva.
Maiden a devenit o pasiune.
A fost greu să strâng bani...
sute de firme refuzau sponsorizarea.
Ne-au spus că nu vom reuși,
oamenii credeau că vom muri ...
Știți, oamenii chiar au venit la mine și mi-au spus:
„Vei muri”.
M-am gândit: „Ei bine, e treaba mea, nu a voastră”.
Într-un final, regele Hussein al Iordaniei a sponsorizat Maiden,
a fost un lucru uimitor,
un pas important spre egalitate.
Am navigat în jurul lumii cu un mesaj de pace și egalitate.
Am fost singura barcă din cursă care avea un mesaj.
Am câștigat două etape din Whitbread,
două dintre cele mai dificile etape
și am ajuns pe locul doi.
A fost cel mai bun rezultat pentru o barcă englezească din 1977.
A enervat multă lume.
Cred că la acel moment
nu eram conștiente de ceea ce realizasem.
Am trecut linia de sosire, acel final incredibil,
600 de bărci care trec prin strâmtoarea Solent alături de noi;
50.000 de oameni din Ocean Village scandând „Maiden, Maiden” când am ajuns.
Știam că făcusem ce ne-am dorit
și speram să obținem ceva bun,
dar, la acea vreme, habar nu aveam, viețile câtor femei am schimbat.
Oceanul Antarctic e oceanul meu preferat.
Fiecare ocean are o caracteristică.
Atlanticul de Nord e un ocean agitat.
E genul vesel, motivant și te invită să navighezi,
genul de ocean distractiv.
Oceanul Antarctic e un ocean foarte serios.
Știi momentul în care treci în Oceanul Antarctic,
latitudinea și longitudinea,
știi când ești acolo,
valurile sunt mai mari,
încep să devină înspumate,
totul devine gri,
începi să îți pierzi simțurile.
E foarte important cine și ce ești
în acestă pustietate nesfârșită din jurul tău.
Este gol.
Este atât de mare și gol.
Vezi albatroși învârtindu-se în jurul bărcii.
Durează aproximativ patru zile să navighezi pe teritoriul lor,
vezi aceeași albatroși timp de patru zile.
Pentru ei, suntem ceva nou
se avântă în curentul provenit de la vela mare
și zboară în spatele bărcii,
iar tu le simți prezența în spatele tău
te întorci
și vezi albatroșii privindu-te.
Am vândut Maiden la sfârșitul cursei --
tot nu aveam bani.
Acum cinci ani am găsit-o,
în același timp în care un regizor de film s-a hotărât
că vrea să facă un documentar despre Maiden.
Am găsit-o pe Maiden,
s-a reîntors în viața mea
și mi-a amintit că uitasem multe lucruri
de-a lungul anilor,
uitasem să îmi ascult inima și intuiția
și să fac, cu adevărat, parte din univers.
Tot ceea ce e important în viață
am primit de la Maiden.
Am salvat-o din nou,
am organizat o strângere de fonduri,
am salvat-o din Seychelles.
Prințesa Haya, fiica regelui Hussein,
a finanțat transportul înapoi în Anglia, iar apoi restaurarea.
Tot echipajul inițial a fost implicat.
Am reunit echipa inițială.
Și atunci ne-am întrebat: ce vom face cu Maiden?
Acesta a fost momentul vieții mele,
am privit în urmă la fiecare lucru pe care l-am făcut,
fiecare proiect, fiecare sentiment,
fiecare pasiune, întrecere sau luptă,
și am decis ca Maiden să continue lupta
pentru generația viitoare.
Maiden navighează în întreaga lume într-un turneu mondial de cinci ani.
Sunt implicate mii de fete din întreaga lume.
Susținem programe comunitare de educare a fetelor.
Educația nu înseamnă doar să stai într-o clasă.
Eu învăț fetele că nu trebuie să arate într-un anume fel,
că nu trebuie să simtă într-un anume fel,
că nu trebuie să se poarte într-un anume fel.
Poți avea succes,
poți să-ți urmezi visele
și poți lupta pentru ele.
Viața nu merge de la A la B.
Este complicată.
Viața mea a fost complicată de la început până la sfârșit,
dar, cumva, mi-am dat seama unde ne îndreptăm.
Viitorul pentru noi și Maiden arată minunat.
Pentru mine,
înseamnă închiderea cercului.
Înseamnă închiderea cercului cu Maiden
și folosirea ei pentru a le spune fetelor
că dacă o singură persoană crede în tine,
poți face orice.