עלי להתוודות בפניכם.
בכל פעם שעשיתי חזרה על הנאום הזה,
הגעתי לשלב שבו כמעט והתחלתי לבכות.
הנושא שעליו ברצוני לדבר איתכם מאד מרגש אותי.
מה שמרגש אותי
הוא היופי והכוח שבאנשים כמוכם וכמוני
שמתייצבים שכם-אל-שכם
כדי לפתור בעיה בלתי-אפשרית לכאורה.
זאת אני, לפני שנתיים.
היתי מאד כעוסה ומוצפת בגלל ההתחממות הגלובלית.
ידעתי שהיא מתרחשת, אבל זה נראה לי מרוחק ומופשט מאד.
בה-בעת הייתי מוקפת היטב במה שגורם לה:
המערכת הכלכלית הגלובלית שלנו
שמבוססת על כריה ושריפה של דלקי מאובנים -
פחם, נפט וגז -
שאחראיים לשני שלישים מפליטות הפחמן הגלובליות שלנו.
כמי שמנהלת חיים רגילים בגרמניה,
הייתי מידי יום ביומו חלק מהמערכת הזו,
החל מצריכת המזון שלי, עבור בנסיעות, כמו בתמונה,
ועד לפסולת שאני מייצרת.
למעשה, הרגשתי שאני כל-כך מעורבת בכך,
עד שבכלל אין לי זכות להתייצב נגד זה.
במובן מסוים, הייתי בעצמי התחממות גלובלית.
וככל שהשתדלתי לצמצם את הצריכה האישית שלי,
זה מעולם לא הספיק כדי לפתור את הבעיה.
הרגשתי חסרת-ישע כשחשבתי על זה,
ובמשך זמן רב העדפתי לא לחשוב על זה יותר מדי.
אני בטוחה שאתם מודעים לכך
שההתחממות הגלובלית היא נושא שדחיפותו הולכת וגוברת.
היא מתקדמת מהר הרבה מכפי שצפו,
ולמרות שאין לנו זמן להפסיד,
לא נראה שמנהיגינו הפוליטיים נוקטים את הצעדים הדרושים
כדי להשתחרר מדלקי המאובנים האלה.
למרות שעל השולחן מונחות כמה אפשרויות טובות למדי
כמו החלת מיסי פחמן,
ביטול הסובסידיות לתעשיית דלקי המאובנים -
ואלה גבוהות מאד, במיוחד בגרמניה -
או תיוג-חובה של טביעת רגל פחמנית על כל המוצרים שאנו קונים
כדי שתהיה לנו בחירה אמיתית,
וכדי לטפח תחרות בין חברות להפחתת הפליטות שלהן.
דבר מאלה לא קורה.
וזה עוד יותר מבלבל ומרגיז אותי.
ושאלתי את עצמי ללא הרף,
"האם אין משהו שאני, כאדם יחיד, יכולה לעשות כדי לפתוח פתח לשינוי?"
ובכן, מצאתי שיש.
לפני שנתיים חתמתי על עצומה באתר ארגון 350.
זהו ארגון לא-ממשלתי שפועל מארה"ב
ונאבק בשינויי האקלים באמצעות הקמת תנועה שורשית.
והתנועה הזאת מאד הלהיבה אותי.
ראיתי אנשים שנוקטים בפעולות ציבוריות יצירתיות.
הם היו רבים והם עשו זאת יחד,
והם בכלל לא נראו עצובים, נואשים או תוקפניים.
נראה שהם עושים המון כיף.
התאהבתי בתנועה הזאת.
יש לי ילדים וגם עבודה -
אני אסטרטגית לעיצוב שירות -
אבל אז,
בכלל לא חשבתי איך אוכל למצוא את הזמן
להשקיע בכך מאמץ.
היה לי פשוט ברור שאני רוצה לקחת בכך חלק.
רציתי לשים קץ לשיתוק שלי.
במפה שבאתר 350.org
מצאתי את "ברלין ללא מאובנים", Fossil Free Berlin
שהיא פעולה מקומית בעיירה בה אני חיה.
זאת בעצם עיר.
כשזכיתי לפגוש את האנשים הנפלאים האלה,
נודע לי שמטרתם
היא לגרום לעיר ברלין לסלק את רזרבות ההון שלה מדלקי המאובנים.
ממש כמוכם, אולי, גם אני שאלתי את עצמי,
מה זה "סילוק"?
לא היה לי מושג.
אבל היום אני יודעת שלושה דברים מדהימים בקשר לכך
שאני רוצה לחלוק איתכם.
מס' 1:
"סילוק" הוא משיכת כל הכסף שלנו מתעשיית דלקי המאובנים.
בעקרון, זה ההיפך מהשקעה,
כי ההשקעות שלנו
נמשכות מחברות אשר כורות או שורפות דלקי מאובנים.
מדובר בחברות כמו "של", אן-וי-אי, בי-פי, "אקסון-מוביל", "טוטאל" -
הבנתם את העניין.
בעקרון, זהו חרם. פשוט מאד.
עכשיו אולי תאמרו,
"נשמע שזה רעיון טוב,
"אבל אין לי בכלל מניות בחברות האלה."
גם אני חשבתי שאין לי מניות,
ואז נאלצתי לגלות שדווקא יש לי.
לא כי אי-פעם החלטתי על כך וחשבתי שזה רעיון ממש טוב,
אלא משום שאלה שקיבלו את כספי עשו זאת:
המינהל הציבורי, הבנק שלי,
חברות הביטוח שלי, קרן הפנסיה שלי.
לא משנה למי אני נותנת את הכסף שלי,
חלק ממנו הולך לתעשיית דלקי המאובנים
בצורת הלוואות, מניות, מימון מיזמים, אגרות חוב.
היום כמעט ואין יוצאים מן הכלל.
הבנתי שזה הופך אותי לבעלת מניות,
וכבעלת מניות, אני רשאית להתערב.
אני רשאית לומר להם שאני לא רוצה את זה.
הסיכויים שלי טובים יותר אם לא אעשה את זה לבדי,
אלא יחד עם אנשים שנמצאים באותו המצב.
וכך פועלת תנועת הסילוק, the divestment movement
בני-אדם פרטיים חוברים יחד
ודורשים מהמוסדות שלהם לסלק השקעות בדלקי המאובנים.
אנו דורשים משהו פשוט וברור מאד:
לסלק השקעות מאותן חברות
שנמצאות בבסיס המערכת אותה עלינו לשנות.
ובד"כ זה לא הרבה:
מדובר על ביטול של 5-10% מכלל ההשקעות.
זהו יעד מציאותי לגמרי ואנו יכולים להשיגו.
אז עכשיו אולי תאמרו,
"נו, אז אם לא מדובר בכל-כך הרבה כסף,
"למי איכפת?"
ואפילו גרוע מזה,
"אם המוסדות האלה יימנעו מלהשקיע,
"מישהו אחר יקנה את המניות, נכון?"
נכון.
תעשיית דלקי המאובנים גדולה מאד,
ותמיד יימצאו משקיעים שלא איכפת להם.
אז האם תעשיית דלקי המאובנים בכלל תשים לב למה שקורה?
איך סילוק ההשקעות יכול לשנות משהו?
זה מביא אותי לדבר השני שלמדתי בנוגע לסילוק השקעות.
העניין איננו כסף:
זה עשוי לגרום למשהו אחר;
זה יכול לגרום לפשיטת-רגל מוסרית.
ואפשר לראות דוגמה לפשיטת-רגל מוסרית
בסוף משטר האפרטהייד בדרום-אפריקה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, סטודנטים בארה"ב
דרשו בהצלחה מהאוניברסיטאות שלהם לסלק השקעות בחברות
שעשו עסקים עם משטר האפרטהייד הדרום-אפריקני.
ובכך שהאוניברסטיאות ההן סילקו השקעות,
וגם הסבירו בפומבי למה הן עושות זאת,
הן משכו אחריהן מוסדות נוספים:
ארגוני דת, איגודים, ערים, קרנות השקעות,
זה התפשט כמו וירוס.
וההתרחקות החברתית הזו, לדברי נלסון מנדלה,
היוותה גורם מכריע בחיסול האפרטהייד.
ואפשר גם לצטט את ווילם לה-קלרק, הנשיא האחרון של משטר האפרטהייד:
"כשהחלה תנועת הסילוק, ידעתי שהאפרטהייד חייב להסתיים."
[פ"וו דה-קלרק, הנשיא האחרון של משטר האפרטהייד]
מדובר במנהיג פוליטי שמודה בכך
שכאשר אנשים מוכנים למשוך את כספם
כאמירה מוסרית,
הם יצליחו.
חישבו על הכוח שזה נותן לנו.
ויש דבר שלישי שהבנתי בנוגע לסילוק השקעות:
זהו תנאי הכרחי לשינוי.
זוכרים שאמרתי קודם שאיננו רואים שננקטים הצעדים הפוליטיים הדרושים?
הנה הסיבה:
אנו, כחברה,
תלויים כרגע ברווחים של תעשיית דלקי המאובנים,
משום שהשקענו בה בכל מקום.
איכות חיינו תלויה בעסקים המלוכלכים שלה.
כיום המצב הוא שאם היא תיפול, נפסיד את כספנו.
מאידך ברור לנו שאם היא תישאר רווחית,
כדור הארץ יתבשל.
מה יותר גרוע?
צריך להבין
שסיום התלות הזו הוא תנאי הכרחי
לכך שיינקטו הצעדים הנחוצים לבלימת ההתחממות הגלובלית,
לבנייתה מחדש של הכלכלה שלנו
והפיכתה לכלכלה שמבוססת על מקורות אנרגיה מתחדשים.
סילוק ההשקעות לא יפתור מיד את כל הבעיות,
אבל היא הצעד הראשון לקראת פתרונן.
והווירוס הולך ומתפשט.
הנה מה שהתנועה רבת העוצמה והנהדרת הזאת
השיגה בשנה וחצי האחרונות:
כל המוסדות האלה החליטו לסלק השקעות.
זה התחיל עם המון אוניברסיטאות בארה"ב,
ו"ייל" היא הדוגמה האחרונה,
אח"כ באה קרן העושר הריבונית של נורבגיה.
שהחליטה בשנה שעברה לסלק את הפורטפוליו שלה, בסך 900 מיליארד.
יותר מ-60 ערים כמו סיאטל, אוסלו, קופנהגן
ומונסטר, שהיא העיר הגרמנית הראשונה, קיבלו החלטה זו בשנה שעברה,
והממונים שם אמרו,
"זה היה קל ומהיר להפתיע."
ואחריהם באו מוסדות ענק:
קרן רוקפלר, קבוצת המדיה של הגארדיאן,
איגוד הרופאים הבריטי,
המון ארגוני דת כולל הכנסיה של סקוטלנד.
ואפילו קרן ביל ומלינדה גייטס,
שלא מכנה זאת "סילוק", אבל זה בעצם מה שהם עושים.
הסכום כולו
עומד על 3.4 טריליון דולר ארה"ב
שמוקדש כעת לסילוק השקעות.
ומה עם עיר מולדתי, ברלין, מבחינת המאבק שבו אני משתתפת?
עדיין איננו מופיעים ברשימה,
אבל היתה לנו בשבוע שעבר פגישה עם הסנאטור לענייני כספים.
הוא אמר שהוא החל לבדוק את נושא סילוק ההשקעות
ממש אחרי שהתחלנו במאבק שלנו,
ושהוא מצפה שזה יסתיים עד סוף השנה.
אנו עשרה אנשים בעיר בת 4 מיליון תושבים.
עכשיו...
(מחיאות כפיים)
לגרום לו לדבר איתנו
חייב כמובן הרבה עבודה בשנה החולפת.
ואני עשיתי את רוב העבודה בלילות ובסופי השבוע
כי משפחתי ועבודתי מילאו את הימים שלי.
זה היה מתיש מאד אבל לא יכולתי להפסיק.
זה היה קשה גם לאנשים סביבי,
ולמען האמת, בעלי לפעמים כמעט והשתגע.
תודה לאל, הוא כאן היום.
אז בחורף הקודם החלטתי לקחת שנת שבתון אקלימית.
למזלי, יכולתי לעשות זאת.
רציתי שיהיה לי יותר זמן במשך היום בשביל המאבק בברלין,
ורציתי גם לעשות עוד משהו:
לפנות לקרן הפנסיה שלי,
ולשכנע אותם לסילוק השקעות.
שלחתי להם מכתב בסתיו שעבר,
ומעט אח"כ הם ענו
ואמרו שהחליטו לבצע סילוק השקעות חלקי מהפחם.
לפעמים זה עד כדי כך פשוט, זה היה מכתב אחד -
וכמובן, האיום לספר על כך לכל העיתונות הגרמנית,
אבל בסדר.
(צחוק)
אבל זה רק צעד ראשון. זה באמת מעט מדי.
אני רוצה שהפנסיה שלי תהיה נקיה
ולכן רציתי שהם ילכו על זה עד הסוף.
אז הקמתי את האתר הזה,
ואני מגייסת עיתונאים ותומכים נוספים
לשלוח מכתבי דרישה לסילוק השקעות
לקרן הפנסיה הזאת דרך האתר הזה.
אני מקווה שתיכנסו לאתר.
ואם זה נראה לכם רעיון טוב, תתרמו.
עכשיו, לא חייבים
להשתגע כמוני עם עניין סילוק ההשקעות.
אפשר לגרום לדברים לקרות במאמץ קל למדי.
ולכן אני רוצה לעודד אתכם לעשות מעשה.
הביטו סביבכם -
האדם שלידכם עשוי להיות חבר בקרן הפנסיה הזאת
או לקוח באותו בנק שלכם.
אתם יכולים לחבור יחד ולהתחיל מכתיבת מכתב.
אם אינכם בטוחים איך, שילחו לי דוא"ל. נעשה את זה.
חייתי בהמבורג ואני יודעת שזאת עיר עשירה.
אם יש לכם כסף, ודאו שהוא מופנה למטרה טובה,
ואז לכו וספרו לכולם מה עשיתם ולמה.
אם נודיע למוסדות הפיננסיים שלנו
שאיננו רוצים יותר להרוויח על חשבון ההתחממות הגלובלית,
נתחיל לגלגל תהליך של שינוי.
אני מבטיחה: ככל שנהיה רבים יותר, כך טוב יותר.
והחלום שלי הוא שיום אחד, כשנביט לאחור,
ייאמר הציטוט הזה על דלקי המאובנים:
"כשהחלה תנועת הסילוק, ידענו שתעשיית דלקי המאובנים הגיעה לסופה."
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)