Rendben, tartozom egy vallomással.
Minden alkalommal, amikor elpróbáltam ezt a beszédet,
eljutottam addig a pontig, amikor majdnem elsírtam magam.
Amiről most fogok beszélni önöknek, nagyon sokat jelent nekem.
Megindító számomra a hozzám és önökhöz hasonló emberek
együttes kiállásában rejlő szépség és erő,
ahogyan megoldjuk azt, ami lehetetlennek tűnik.
Ez én vagyok néhány évvel ezelőtt.
Rendkívül nyugtalanná tett és lesújtott a globális felmelegedés jelensége.
Tudtam, hogy létezik, de távolinak és elvontnak tűnt számomra.
Ugyanakkor mindenhol körbevett az oka:
globális gazdasági rendszerünk,
amely a fosszilis üzemanyagok kitermelésén és felhasználásán alapul.
A szén, az olaj, a gáz,
melyek a globális szén-dioxid-kibocsátás kétharmadáért felelősek.
Hétköznapi életemet élve Németországban
nap mint nap a rendszer része voltam,
a fogyasztásomtól az ételekig, az utazástól, ahogy a képen is látható,
az általam termelt hulladékig.
Valójában úgy éreztem, olyannyira részese vagyok,
hogy még az ellenzéséhez sincs jogom.
Valamilyen módon én voltam maga a globális felmelegedés.
És nem számít, hogyan mérsékelném személyes fogyasztásom,
ez soha nem lenne elég a probléma megoldásához.
Amikor erre gondoltam, tehetetlennek éreztem magam,
és sokáig még gondolni sem akartam rá túl sokat.
Biztos vagyok benne, hogy tudják,
a globális felmelegedés egyre égetőbb probléma.
Sokkal gyorsabban történik, mint ahogy vártuk,
és bár nincs vesztegetni való időnk,
nem tűnik úgy, mintha politikai vezetőink megtennék a szükséges lépéseket
a fosszilis üzemanyagoktól való függetlenné váláshoz.
Bár nagyon sok lehetőségről esik szó,
mint amilyen a szén-dioxid-adó bevezetése,
a fosszilisüzemanyag-ipar támogatásának megszüntetése,
mely igen magas, különösen Németországban,
vagy a karbonlábnyom kötelező feltüntetése vásárolt termékeinken,
hogy tudatosan választhassunk,
vagy a cégek közötti kibocsátás-csökkentés versenyének támogatása.
Semmink sincs ebből.
Ez még inkább zavaró és nyugtalanító számomra.
Folyton azt kérdeztem magamtól:
Van bármi is, amit személyesen tehetnék, hogy kitárjam a változás kapuját?
Nos, kiderült, hogy van.
Két évvel ezelőtt egy petíciót írtam alá a 350.org-on.
Ez egy amerikai székhelyű civil szervezet,
amely egy alulról szerveződő mozgalom kiépítésével küzd a klímaváltozás ellen.
Ez a mozgalom felkeltette az érdeklődésem.
Láttam embereket nyilvános, kreatív akciókban,
sokan voltak és összefogtak.
Egyáltalán nem tűntek se szomorúnak, se kétségbeesettnek, se agresszívnak.
Úgy látszott, élvezik, amit tesznek.
A mozgalom lelkes követőjévé váltam.
Gyerekeim vannak és dolgozom is.
Vezető szolgáltatás-tervező vagyok.
De akkor még csak el sem gondolkodtam,
hogyan tudnék időt szakítani
erre az egészre.
Csak azt tudtam, részt akarok venni benne.
Véget akartam vetni a tehetetlenségemnek.
A 350.org térképén megtaláltam a Fossil Free Berlint,
amely szülővárosom helyi kampánya.
Egy nagyvárosról van szó.
Amikor találkoztam ezekkel az emberekkel,
megtudtam, az a céljuk, hogy elérjék,
Berlin vonja ki tőketartalékait a fosszilisüzemanyag-iparból.
Épp, ahogy most önök is, én is azt kérdeztem magamtól:
mi az a tőkekivonás?
Fogalmam se volt.
De mostanra már három nagyszerű dolgot is megtudtam erről,
amit most elmondok önöknek.
Az egyik:
Tőkekivonás alatt pénzünk fosszilis- üzemanyag-iparból való kivonását értjük.
Ez tulajdonképpen a befektetés ellentéte,
mert befektetéseinket vonjuk ki azokból a cégekből,
melyek fosszilisek kitermelésével és felhasználásával foglalkoznak.
Az olyan cégek, mint a Shell, NVE, BP, ExxonMobil, Total –
értik, ugye?
Ez tulajdonképpen egy bojkott, egyszerűen fogalmazva.
Talán most azt mondják:
"Ez jó ötletnek tűnik,
de hát még csak részvényeim sincsenek ezekben a cégekben."
Én is ezt gondoltam,
aztán meg kellett tudnom, hogy mégis vannak.
Nem azért, mert így döntöttem volna, vagy jó ötletnek tartottam,
csak azért, mert a pénzemmel gazdálkodók így döntöttek:
a közigazgatás, a bankom,
a biztosításaim, a nyugdíjalapom.
Nem számít, hova kerül a pénzem,
részben a fosszilisüzemanyag-iparba kerül kölcsönök, részvények,
projektfinanszírozás, kötvények formájában.
Napjainkban szinte nincs is kivétel.
Rájöttem, hogy ez részvényessé tesz engem,
és részvényesként beavatkozhatok.
Megmondhatom nekik, hogy én ezt nem akarom.
Az esélyek jobbak, ha nem egyedül teszem ezt,
hanem a velem azonos helyzetben levőkkel.
Így működik a tőkekivonás:
Az emberek összefognak,
és megkérik intézményeiket, ne fektessenek be a fosszilisekbe.
Amit kérünk, igen egyszerű és nyilvánvaló.
Vonjuk ki a tőkénket azokból a cégekből,
amelyek annak a rendszernek az alapját képezik, amit meg kell változtatunk.
Ez rendszerint nem túl sok:
Nagyjából a befektetések 5-10%-a az, amit át kell csoportosítani.
Ez teljesen reális és elérhető cél.
Talán azt mondják erre:
"Hát, ha nem olyan sok pénzről van szó,
minek törődjünk vele?"
Vagy még rosszabb:
"Ha ezek az intézmények kivonják a pénzüket,
valaki más azért meg fogja venni a részvényeiket, nem?"
Ez igaz.
A fosszilisüzemanyag-ipar nagyon nagy,
és mindig lesznek befektetők, akiket ez az egész nem érdekel.
Egyáltalán észreveszi majd a fosszilisüzemanyag-ipar, mi történik?
Hogyan változtathat meg a tőkekivonás bármit is?
Nos, ezzel a második dologra térnék, amelyet megtudtam a tőkekivonásról.
Nem a pénzről szól.
De okozhat valami mást.
Erkölcsi csődöt.
Az erkölcsi csődre láthatunk példát, ha arra gondolunk, hogyan ért véget
a dél-afrikai fajüldöző rezsim, az apartheid.
A nyolcvanas években amerikai diákok
sikeresen kérték meg egyetemeiket, hogy ne fektessenek olyan cégekbe,
amelyek a dél-afrikai apartheiddal üzletelnek.
Az egyetemek kivonták befektetéseiket,
és nyilvánosan elmondták, miért tették,
ami ahhoz vezetett, hogy más intézmények is követték őket:
vallási szervezetek, szövetségek, városok, befektetési alapok.
Vírusként terjedt.
És ez az elhatárolódás Nelson Mandela szerint
kulcsfontosságú szerepet játszott az apartheid bukásában.
Idézhetjük Willem de Klerket, az apartheid utolsó elnökét:
"Mikor a tőkekivonás mozgalma elkezdődött, tudtam, az apartheidnek vége."
[F.W. de Klerk, az apartheid utolsó elnöke.]
Ez politikai vezetői tudás arról,
hogy amint az emberek készen állnak pénzük átcsoportosítására,
hogy kifejezzék erkölcsi állásfoglalásukat,
megtalálják a módját.
Gondoljanak arra a hatalomra, amit ez jelent számunkra!
Van egy harmadik dolog is, amire rájöttem a tőkekivonással kapcsolatban:
ez a változás előfeltétele.
Emlékeznek, az elején mondtam, nem látjuk a szükséges politikai lépéseket?
Nos, íme, itt az oka:
Társadalomként
jelenleg a fosszilisüzemanyag-ipar nyereségétől függünk.
Mivel mindenütt ebbe fektettünk be.
Jólétünk piszkos üzleteiken alapul.
Jelenleg az a helyzet, hogy ha elbuknak, akkor elveszítjük a pénzünket.
Másfelől tudjuk,
ha nyereségesek maradnak, a bolygó fog megfőni.
Melyik a rosszabb?
Meg kell értenünk,
hogy a függőség megszüntetése előfeltétel ahhoz,
hogy megtegyük a szükséges lépéseket a globális felmelegedés megállításához,
gazdaságunk újraépítéséhez,
hogy megújulókon alapuljon.
A tőkekivonás nem fogja a problémákat azonnal megoldani,
de ez az első szükséges lépés a megoldásuk felé.
És a vírus terjed.
Ezt érte el ez a csodálatos és erőteljes mozgalom
az elmúlt 18 hónapban:
az itt látható összes intézmény a tőkekivonás mellett döntött.
Számos amerikai egyetemmel kezdődött,
legutóbb a Yale döntött így,
majd a Norvég Állami Befektetési Alap.
A múlt évben úgy döntöttek, megtisztítják 900 milliárdos portfóliójukat.
Több mint 60 város, mint Seattle, Oslo, Koppenhága
és első német városként Münster döntött így tavaly,
ahol a felelős vezetők szerint:
"Meglepően könnyen és gyorsan véghez lehetett vinni."
Majd más nagy intézmények is követték őket:
A Rockefeller Alapítvány, The Guardian Media Group,
az Angol Orvosi Kamara,
sok vallási szervezet és a skót egyház.
Még a Bill és Melinda Gates Alapítvány is,
akik ugyan nem beszélnek tőkekivonásról, de valójában ez az, amit tesznek.
A teljes összeg idáig
3,4 billió amerikai dollárra rúg,
aminél elköteleződtek a fosszilisekből való tőkekivonás mellett.
És mi van Berlinnel, a szülővárosommal, és a kampánnyal, amiben részt veszek?
Nem vagyunk a listán még,
de a múlt héten találkoztunk a pénzügyi tanácsossal,
aki elmondta, hogy azóta tanulmányozza a tőkekivonást,
amióta elindítottuk kampányunkat,
és szerinte év végééig elérhetjük a célunkat.
És mi csak tízen vagyunk egy négy milliós városban!
Na most...
(Taps)
Az, hogy fogadjon bennünket,
nyilván sok munkánkba került az elmúlt évben.
E munka java részét éjszakánként és hétvégén végeztem,
mert a családom és a munkám lefoglalják a mindennapjaimat.
Nagyon kimerítő volt, de nem hagyhattam abba.
A körülöttem lévők számára is próbatétel volt,
és őszintén, a férjem időnként majd megőrült.
Szerencsére ő is itt van ma.
Úgyhogy az elmúlt télen úgy döntöttem, klímaügyi alkotószabadságot veszek ki.
Szerencsémre megtehettem.
Több időt akartam fordítani naponta a Berlin-kampányra,
és valami másra is.
Fel akartam keresni a nyugdíjalapomat – a Versorgungswerk der Presse-t –
hogy őket is rávegyem a tőkekivonásra.
Elmúlt ősszel levelet írtam nekik,
és röviddel ezután válaszoltak,
és közölték, úgy döntöttek, kivonulnak a széniparból.
Néha ez ilyen egyszerű, csupán egy levél,
és benne természetesen annak lehetősége, hogy az egész német sajtó értesül erről,
de rendben van.
(Nevetés)
De ez csak az első lépés, tényleg apró.
Szeretném, ha a nyugdíjam tiszta lenne,
és ezért azt akarom, hogy továbblépjenek.
Ezért létrehoztam egy weboldalt,
és újságírókat, támogatókat mozgósítok,
hogy a tőkekivonás ügyében leveleket küldjenek
a Versorgungswerk der Presse-nek e weboldalon keresztül.
Remélem, megnézik.
Ha úgy gondolják, ez jó ötlet, vegyenek részt benne önök is.
De igazán nincs szükség rá,
hogy hozzám hasonlóan belebolonduljanak a tőkekivonásba,
egészen csekély erőfeszítéssel is mozgásba tudnak hozni dolgokat.
Ezért szeretném önöket cselekvésre buzdítani.
Nézzenek körül:
aki önök mellett ül, talán ugyanannak a nyugdíjalapnak a tagja,
vagy ugyanannak a banknak az ügyfele, mint ön.
Találkozhatnak, és kezdhetik egy levélírással.
Ha nem igazán tudják, hogyan tegyék, küldjenek nekem egy emailt – elintézzük.
Én éltem Hamburgban, és tudom, hogy vagyonos város.
Ha van pénzük, tegyenek azért, hogy jó helyre kerüljön,
aztán mondják el mindenkinek, mit tettek és miért.
Ha tudatjuk pénzintézeteinkkel,
hogy nem akarunk tovább hasznot húzni a globális felmelegedésből,
elindítjuk a változás folyamatát.
Garantálom, minél többen vagyunk, annál jobb.
Az álmom az, hogy egy nap, amikor visszatekintünk,
a fosszilisüzemanyag-ipart így idézhetjük:
"Mikor a tőkekivonás mozgalma elkezdődött,
tudtuk, hogy a fosszilis üzemanyagoknak leáldozott."
[A fosszilisüzemanyag-ipar]
Köszönöm.
(Taps)