Čo nás počas života udržiava
zdravými a šťastnými?
Ak by ste dnes začali investovať svoj čas a energiu
na dosiahnutie svojej najlepšej budúcnosti,
v akej oblasti by to malo byť?
Existuje mnoho odpovedí.
Sme bombardovaní obrázkami toho, čo je v živote najdôležitejšie.
Médiá sú plné príbehov ľudí, ktorí sú bohatí,
známi a ktorí v práci budujú impériá.
A my tým príbehom veríme.
V nedávnej štúdii sa pýtali generácie Y
na ich najdôležitejšie životné ciele
a viac ako 80 percent odpovedalo,
že ich životným cieľom je byť bohatý.
A ďalších 50 percent z nich odpovedalo,
že ich ďalším veľkým životným cieľom
je byť známy.
(smiech)
Je nám sústavne pripomínané, že by sme mali viac pracovať,
viac sa snažiť a viac dosiahnuť.
Získavame pocit, že toto sú tie veci, za ktorými by sme mali ísť,
aby sme mali dobrý život.
Ale je to skutočne tak?
Sú toto tie veci, ktoré nás počas života robia šťastnými?
Je takmer nemožné
získať obrázky z celého života ľudí, obrázky všetkých rozhodnutí, ktoré urobili
a ako tieto rozhodnutia dopadli.
Väčšinu toho, čo o ľudskom živote vieme,
vieme vďaka otázkam o ich minulosti,
ale ako vieme, pri pohľade späť nevidíme dokonale.
Väčšinu toho, čo sa v našom živote deje, zabudneme
a niekedy je pamäť vyslovene kreatívna.
Mark Twain tomu rozumel.
Zaznamenalo sa, že povedal:
„Niektoré z najhorších vecí v mojom živote sa nikdy nestali.“
(smiech)
A výskum dokazuje, že čím sme starší, tým si minulosť
pamätáme pozitívnejšie.
Pripomína mi to nálepku, na ktorej bol text:
„Nikdy nie je príliš neskoro mať šťastné detstvo.“
(smiech)
Ale čo ak by sme mohli sledovať ako sa pred nami
postupne odvíja celý život?
Čo ak by sme mohli študovať ľudí, od momentu keď boli teenagermi
až do ich staroby,
aby sme videli, čo ich skutočne robí šťastnými a zdravými?
My sme to urobili.
Harvardská štúdia vývoja dospelých
je pravdepodobne najdlhšou štúdiou života dospelých, aká bola kedy urobená.
Počas 75 rokov sme sledovali život 724 mužov,
rok za rokom sme sa ich pýtali na ich prácu, rodinný život, zdravie
samozrejme bez toho, aby sme vedeli, ako sa ich životný príbeh
bude vyvíjať.
Štúdie ako táto sú mimoriadne ojedinelé.
Projekty podobného charakteru sa zväčša v priebehu desaťročia rozpadnú,
pretože sa príliš veľa ľudí prestane na nich podieľať
alebo nie sú financie na ich podporu
alebo výskumníci nie sú sústredení
alebo zomrú a nemá kto pokračovať.
Ale vďaka kombinácii šťastia
a vytrvalosti niekoľkých generácií výskumníkov
táto štúdia prežila.
Približne 60 z pôvodných 724 mužov
je stále nažive
a stále sa podieľajú na štúdii.
Väčšina sú 90-nici.
A my teraz začíname študovať
viac ako 2000 detí týchto mužov.
A ja som štvrtým riaditeľom tejto štúdie.
Od roku 1938 sme zaznamenávali život dvoch skupín mužov.
Prvá skupina bola zahrnutá do štúdie
v čase, keď boli v druhom ročníku na Harvard College.
Boli, ako to Tom Brokaw nazýva, „najlepšou generáciou“.
Všetci dokončili univerzitu počas druhej svetovej vojny
a väčšina potom odišla bojovať.
A druhá skupina, ktorú sme sledovali,
bola skupina chlapcov z najchudobnejších štvrtí Bostonu,
ktorí boli do štúdie vybratí práve preto,
že boli z najproblémovejších
a najviac znevýhodnených rodín
v Bostone v 30. rokoch.
Väčšina žila v obytných domoch bez tečúcej vody.
Keď boli prijatí do štúdie,
so všetkými sme sa rozprávali.
Spravili sme im lekárske prehliadky.
Išli sme k nim domov a rozprávali sa s ich rodičmi.
A potom títo teenageri vyrástli do dospelosti
a išli rôznymi životnými cestami.
Stali sa z nich robotníci vo fabrike a právnici a murári a doktori,
jeden prezident Spojených štátov.
Niektorí sa stali alkoholikmi. Niektorým zistili schizofréniu.
Niektorí sa zo spoločenského dna
dostali až úplne nahor,
a iní podnikli túto cestu opačným smerom.
Zakladatelia tejto štúdie
by nikdy, ani v tých najodvážnejších snoch, neverili,
že tu budem dnes, po 75 rokoch, stáť
a rozprávať vám, že štúdia stále pokračuje.
Každé dva roky naši trpezliví a oddaní výskumní pracovníci
telefonujú týmto mužom, aby sa opýtali, či im znova môžeme poslať
ďalší z našich dotazníkov o ich živote.
Mnohí z mužov z Bostonu sa nás pýtaju:
„Prečo ešte so mnou pokračujete v štúdii? Môj život nie je taký zaujímavý.“
Muži z Harvardu sa nás to nikdy nespýtali.
(smiech)
Aby sme získali čo najjasnejšiu predstavu o ich živote,
neposielame im len dotazníky.
Robíme s nimi rozhovory v ich obývačkách.
Od lekárov získame ich zdravotné záznamy.
Zoberieme im krv, urobíme sken mozgu,
porozprávame sa s ich deťmi.
Natočíme ich, ako sa rozprávajú s manželkami o ich najhlbších obavách.
A keď sme sa, asi pred desiatimi rokmi, konečne opýtali ich manželiek,
či by sa tiež chceli pridať do štúdie,
mnohé z nich odpovedali: „Viete čo, už bolo načase.“
(smiech)
Takže čo sme zistili?
Aké sú poznatky z desiatok tisíc strán
informácií, ktoré sme zozbierali
o ich životoch?
Poznatky nie sú o bohatstve alebo sláve alebo o pracovanom vyťažení.
Najzreteľnejší poznatok, ktorý sme za 75 rokov tejto štúdie získali, je:
Dobré vzťahy nás udržiavajú šťastnejších a zdravších. Bodka.
O vzťahoch sme získali tri veľké poznatky.
Prvý, že spoločenské väzby sú pre nás veľmi dobré
a že samota zabíja.
Ukázalo sa, že ľudia, ktorí majú viac spoločenských väzieb
s rodinou, priateľmi, komunitou,
sú šťastnejší, sú fyzicky zdravší a žijú dlhšie
ako ľudia, ktorí ich majú menej.
A zažívanie osamelosti je toxické.
Ľudia, ktorí sú od druhých izolovaní viac, ako by chceli,
sú menej šťastní,
ich zdravie začne upadať v strednom veku skoršie,
funkcie ich mozgu začnú klesať skôr
a žijú kratšie ako ľudia, ktorí nie sú osamelí.
A smutným faktom je, že v danom okamihu
sa viac ako jeden z piatich Američanov cíti byť osamelý.
A vieme, že osamelý môžete byť aj v spoločnosti
a že sa môžete cítiť osamelo v manželstve.
Takže ďalšia veľká lekcia, ktorú sme sa naučili, je,
že nie to, koľko máte priateľov
a ako ste vzťahu odovzdaný,
ale kvalita vašich blízkych vzťahov je to, na čom záleží.
Ukázalo sa, že žiť v neustálom konflikte je zlé pre vaše zdravie.
Napríklad manželstvá plné konfliktu a bez náklonnosti
sú pre naše zdravie veľmi zlé, možno horšie ako rozvod.
A život v dobrom, vrúcnom vzťahu má ochranný účinok.
Keď sme sledovali našich mužov až kým neboli 80-tnici,
chceli sme sa pozrieť späť, na čas, keď boli v strednom veku,
a zistiť, či by sme vedeli predpovedať,
kto z nich zostarne do šťastnej a zdravej 80-ky
a kto nie.
A keď sme zhrnuli všetko, čo sme o nich vedeli
vo veku 50 rokov,
nebol to ich cholesterol,
ktorý by určoval, ako budú starnúť.
Bolo to to, ako spokojní boli vo svojich vzťahoch.
Tí, čo boli najspokojnejší vo svojich vzťahoch v 50-ke,
boli najzdravší v 80-ke.
Dobré, blízke vzťahy nás, zdá sa,
ako starneme obrňujú pred zlým.
Muži a ženy, ktorí boli v partnerskom vzťahu najšťastnejší,
v 80-ke povedali,
že aj v dňoch, keď pociťovali väčšie fyzické bolesti,
cítili sa rovnako šťastní.
Naopak ľudia v nie šťastných vzťahoch
povedali, že v dňoch, keď pociťovali väčšiu fyzickú bolesť,
táto bola ešte znásobená emocionálnou bolesťou.
A tretia veľká lekcia, ktorú sme sa o vzťahoch a našom zdraví naučili, je,
že dobré vzťahy nechránia len naše telo,
chránia aj naše mozgy.
Ukazuje sa, že byť v bezpečnom, oddanom vzťahu
s inou osobou v 80-ke, má ochrannú funkciu,
že ľudia, ktorí sú vo vzťahoch,
v ktorých cítia, že sa môžu na druhú osobu v ťažkých časoch spoľahnúť
majú svoje spomienky dlhšie ostrejšie.
A tí, čo sú vo vzťahoch,
v ktorých sa na toho druhého nemôžu spoľahnúť,
pociťujú skorší pokles činnosti pamäte.
A tie dobré vzťahy nemusia byť vždy bezproblémové.
Niektoré naše dvojice 80-nikov sa hašteria
každý deň,
ale kým cítia, že sa na toho druhého
v ťažkých časoch môžu spoľahnúť,
ich hádky nemajú na ich pamäť vplyv.
Takže to,
že dobré, blízke vzťahy sú dobré pre naše zdravie a blahobyt,
je múdrosť stará ako matuzalem.
Je to rada vašej starej mamy a vášho pastora.
Prečo je to také ťažké pochopiť?
Napríklad, vo vzťahu k bohatstvu, vieme,
že akonáhle sú pokryté vaše základné materiálne potreby,
bohatstvo nič nemení.
Ak sa dostanete z platu 75 000 dolárov ročne
na 75 miliónov
vieme, že vaše zdravie a šťastie sa zmení len o máličko,
ak vôbec.
Čo sa týka slávy,
neustále vyrušovanie médiami
a strata súkromia
robí slávnych ľudí výrazne menej šťastnými.
Rozhodne ich neudržuje šťastnejších.
A čo sa týka čoraz väčšieho pracovného nasadenia,
je otrepanou pravdou, že nikto si na svojej smrteľnej posteli
nikdy nezúfal, že netrávil viac času v práci.
(smiech)
Prečo je také ťažké to pochopiť a také jednoduché to ignorovať?
Sme ľudia.
Čo by sme chceli, sú rýchle riešenia,
niečo, čo naše životy zlepší a udrží ich také.
Vzťahy sú chaotické a komplikované
a náročná starostlivosť o rodinu a priateľov
nie je sexy či očarujúca.
Je to tiež doživotné. Nikdy nekončiace.
Ľudia v našej 75-ročnej štúdii, ktorí boli na dôchodku najšťastnejší,
boli tí, ktorí sa aktívne snažili nahradiť kolegov z práce novými priateľmi.
Rovnako ako generácia Y, v nedávnej štúdii
mnohí z našich mužov v mladosti verili,
že sláva a bohatstvo a veľké úspechy
sú to, o čo sa majú usilovať, aby mali dobrý život.
Ale znova a znova, za tých 75 rokov, naša štúdia ukázala,
že ľudia, ktorým sa darilo najlepšie, boli tí, ktorí sa opierali o vzťahy
s rodinou, priateľmi a komunitou.
Takže čo vy?
Povedzme, že máte 25, alebo 40, alebo 60.
Ako môže opieranie sa o vzťahy vyzerať?
Možnosti sú prakticky neobmedzené.
Môže to byť jednoduché, nahraďte čas strávený pred obrazovkou časom s ľuďmi
alebo oživte vzťah tým, že spolu podniknete niečo nové,
dlhé prechádzky alebo rande,
alebo oslovte člena rodiny, s ktorým ste už roky nehovorili,
pretože tie staré známe rodinné sváry
si vyberajú vysokú daň
na ľuďoch, ktorí pociťujú zášť.
Chcel by som skončiť iným citátom od Marka Twaina.
Pred viac ako storočím
sa ohliadol späť na svoj život
a napísal toto:
„Nie je dosť času, taký krátky je život,
na hádky, ospravedlnenia, zlomené srdcia, volania k zodpovednosti.
Je tu iba čas na milovanie
a aj to iba chvíľa."
Dobrý život je vybudovaný dobrými vzťahmi.
A to je myšlienka hodná šírenia.
Ďakujem.
(potlesk)