Моє ім'я - Ден Коен і я академік.
І це означає, що я cперечальник.
Це значна частина мого життя і я люблю це.
Але я не лише академік, я ще й філософ,
і хочеться вірити, сперечаюсь я непогано.
Мені подобається розмірковувати про суперечки.
Під час роздумів я натрапив на деякі загадки.
Одна з них у тому,
що розмірковуючи про полеміку роками,
і навіть десятиріччями, я став добре сперечатися,
але чим більше і краще я сперечаюся,
тим частіше я програю. Це перша загадка.
Друга ж у тому, що я не проти програвати.
Так чому ж я не проти?
І чому, чим краще сперечаєшся,
тим частіше поступаєшся?
Також існують інші питання:
Чому ми сперечаємось? Хто від цього виграє?
Коли я кажу "суперечки", то маю на увазі
так звані академічні або пізнавальні дискусії.
Коли на карту ставиться знання.
Чи це судження вірне? Чи ця ідея працює?
Чи це тлумачення даних або тексту вірне?
І таке інше. Суперечки на тему, хто миє посуд,
чи хто винесе сміття, мене не цікавлять.
З ними я теж стикаюсь,
І зазвичай перемагаю, просто я знаю декілька фокусів.
Але це несуттєво.
Мене цікавить академічна полеміка.
Мене цікавить, яка користь
у перемозі досвідченого сперечальника для нього самого.
Яка користь мені, якщо я переконаю вас,
що утилітаризм - неправильна основа для роздумів про етичні теорії?
Яка користь у перемозі?
І яка для мене різниця,
чи вірите ви в теорію Канта,
чи вважаєте вчення Мілля правильним.
Що мені з того, що ви повірили,
що функціоналізм - це практична теорія свідомості.
То чому ми розпочинаємо дискусію?
Чому намагаємось переконати інших
в речах, в які вони не хочуть вірити?
Чи це правильно ?
Чи правильно змушувати інших
думати те, що їм не подобається?
Щоб дати відповідь, треба пояснити вам,
що сперечання бувають трьох видів:
перша модель - діалектична,
це добре нам знайома сварка.
Люди гримають один на одного.
Є переможець і переможений.
Це не дуже корисна модель,
але дуже поширена.
Друга модель - аргументаційна. Коли хтось щось доводить.
Наприклад, математик, що доводить теорему.
Це мій аргумент. Чи це праює? Чи корисно це?
Чм посилання надійні? Чи висновки обгрунтовані?
Чи висновки випливають з посилань.
Ніякого змагання чи протистояння.
Сперечатися, не завжди означає протистояти.
Існуе третя модель,
дуже корисна, як на мене.
Сперечання перед аудиторією.
Сперечання як публічний виступ.
Наприклад, політик, що обґрунтовує програму,
намагаючись переконати аудиторію.
У даній моделі існує важливий підвид,
а саме, у суперечці перед публікою
іноді сама публіка приймає участь.
На кшталт журі,
яке оцінює і виносить вирок.
Назвемо це риторичною моделлю.
Це коли треба підганяти аргументи під аудиторію.
Презентувати обґрунтовану точку зору.
Тому що ви не можете нічого довести французам англійською мовою.
Розумієте, про що я?
Тож три моделі супуречки: сварка,
аргументація, суперечка як виступ.
Звичайно сварка переважає поміж трьох.
Вона домінує у нашому уявленні про суперечку,
впливає на нашу думку,
і, в результаті, формує наш стиль сперечання,
нашу поведінку у суперечці.
Коли ми говоримо про суперечку,
то уявляємо щось войовниче.
Ми хочемо вагомих аргументів,
аргументів, які збивають з ніг,
аргументів, що не підлягають сумніву.
Ми хочимо вбивчих аргументів.
Саме так.
І так думає більшість людей.
І коли я говорю про суперечку,
можливо, ви також думаєте про сутичку.
Але таке сприйняття,
така модель мислення,
впливає на те, як ми сперечаємось.
По-перше, тактика переважае зміст.
Візьміть урок з аргументації чи логіки.
Ви пізнаєте всі фокуси заради перемоги у суперечці,
а також хибні кроки.
Це збільшує аспект протистояння.
Вносить розкол, створює змагання.
І єдині передбачувані результати:
славетний тріумф чи ганебна поразка.
Таке бачення деформоване
і перешкоджає таким речам, як переговори,
дискусія та компроміс,
чи співпраця.
Подумайте, чи ви колись розпочинали сперечатися
з думкою "Давайте спробуємо розібратися, а не боротися.
Чого ми можемо досягнути разом?"
Гадаю, модель суперечки-сутички
уповільнює всі види вирішення сперечання.
Це найгірша модель,
тому що вона заводить нас в нікуди.
Це глухий кут,
це затор, це тромб.
Це не вирішення, а перешкода.
Є ще одна річ,
яка турбує мене як педагога.
Модель суперечки-сутички приховує співвідношення
досвіду до поразки.
Дозвольте пояснити.
Припустимо, у нас з вами суперечка.
Ви вірите в судження, назвемо його П, а я ні.
Я запитую: "Чому ти віриш у П?"
І ви називаєте причини.
Але я заперечую: "Як щодо цього...?"
І ви відповідаєте на моє заперечення.
Я запитую: "Що ви маєте на увазі?
Як це застосувати у даному випадку?" І ви відповідаєте на моє запитання
І врешті-решт, вкінці дня,
після заперечень і запитань,
всупереч всім моїм зауваженням,
ви влучно спростовуєте всі мої аргументи.
Зрештою, я кажу:
" Згоден, маєш рацію: П."
Тепер у мене нове переконання. І не просто переконання,
а добре сформульоване, досліджене
і перевірене на практиці.
Я здобув корисне знання. То хто переміг у суперечці?
Згідно з моделлю суперечки-сутички - ви,
незважаючи на те, що лише я здобув знання.
А що здобули ви, переконавши мене?
Зрозуміло, якесь задоволення, можливо, потішили своє его,
чи хтось поплескав вас по плечу, кажучи:
"Хлопче, ти добре сперечаєшся"
Але з пізнавальної точки зору, хто переміг?
Така модель змушує нас думати,
що ви перемогли, а я програв,
незважаючи на те, що я здобув.
Таке сприйняття помилкове. [Навчання = Програш]
І якщо це можливо, я хочу, щоб ми його змінили.
Як нам змусити суперечки
приносити користь?
Що нам потрібно, так це нові стратегії вирішення суперечок.
Але ми не здобудемо їх,
доки ми не змінимо наше ставлення щодо суперечки.
Потрібно думати про нові види сперечання.
І щоб це зробити треба...
і я не знаю, що треба.
Це погана новина.
Модель суперечки-сутички - це монстр.
Монстр, який оселився у нашому розумі.
Проти якого немає ліків,
і чари тут теж безсилі.
Я не маю відповіді.
Але маю пропозиції.
Ось вони:
Якщо ми хочемо нових видів суперечок,
треба думати про інші види сперечальників.
Спробуйте це:
подумайте про всі ролі, які люди грають у суперечках.
Діалектична модель , модель сварки,
має прихильника і противника.
У риторичній моделі є аудиторія.
Є теоретик у аргументаційній моделі.
Все це різні ролі. Спробуйте уявити суперечку, в якій ви,
сперечальник і аудиторія водночас,
і ви дивитесь, як ви сперечаєтесь.
Уявіть себе спостерігаючого за тим, як ви сперечаєтесь,
поступаєтесь у суперечці і все одно наприкінці кажете:
"Оце так суперечка".
Можете це зробити? Я думаю, можете.
І якщо ви можете уявити таку суперечку,
де переможений каже переможцю,
а також аудиторія і жюрі можуть сказати:
"Це була чудова суперечка", -
то ви уявили хорошу суперечку.
Більше того, ви уявили
хорошого сперечальника,
яким вартує спробувати стати.
Я поступився у багатьох суперечках.
Хорошим сперечальником я став завдяки багатій практиці,
у сенсі здобуття користі з поразки.
На щастя, в мене є багато колег,
готових надавати мені таку практику.
Дякую.
(Оплески)