A rohadt kurva életbe.
Bassza meg, ez szar, a picsába.
Nem szép, ugye, ilyen csúnya szavakat hallani egy nő szájából.
Ezt mondogatja minden szülő a lányainak.
"Lányok ilyet nem csinálnak.
Ez nem szép."
Talán.
Én viszont úgy gondolom, hogy ez a sok csúnya szó,
a "férfias" szavak egy nő szájából
egyenesen nélkülözhetetlenek.
Pontosan úgy, ahogy Madeleine Pelletier,
az első francia női pszichiáter mondta 1905-ben,
egyetértek vele, és idézem:
"a nők rabszolgasorba hajtása
a kacérkodás elnyomásával, korlátozással, túlzott szemérmességgel,
a lélek és a nyelv túlzott negédességével kezdődik."
Soha nem akarom azt hallani:
"Egy lány ilyet nem csinál!"
Rendesen kell ülni, de ennek semmi köze ahhoz,
hogy az illető egy lány.
Egyszerűen csak így illik.
Nem azért ne emeljük fel a hangunkat, mert lányok vagyunk,
hanem mert nem kiabálással érhetjük el, hogy meghallgassanak.
Soha nem akarom hallani, ahogy egy apa azt hirdeti,
leszedi a fejét az első férfinak, aki a lánya közelébe merészkedik,
miközben vidáman nevet azon, micsoda károkat okozhat a fia
a női nemnek.
Még kevésbé akarom azt hallani, hogy egy anya
azzal próbálja lecsendesíteni a fiát, hogy odasúgja neki:
"Csak nem fogsz sírni, mint egy lány?"
Miért ne tehetné?
Nem szabad általánosítanunk a kislányokat.
Ne korlátozzuk őket a nemük sztereotípiáiba.
Hogy miért?
Talán, hogy esélyt adjunk nekik a választásra,
az emancipáció választására anélkül,
hogy kötelezően beskatulyáznánk őket az ún. "nőies" tulajdonságokba,
mint a gyengédség, a szelídség, a másokra figyelés, a csábítás,
vagy akár az anyaság.
Sőt, egy fiús lány...
gyakran sikeres lány.
Teheránban születtem az iszlám forradalom idején.
Nagy szerencsém volt, hogy ateista családban nőttem fel.
Khomeini forradalma után
a fátyol kötelezővé vált minden nő számára,
sőt még a kislányoknak is.
Emlékszem, amikor feketébe öltöztettek,
hatévesen, az első napomon az iskolában,
nem akartam fátylat viselni.
Kiabáltam, sírtam, rátapostam a fátylamra.
Eredménytelenül.
Végül egyetlen megoldás kínálkozott
gyerekkori önmagam számára: megmutattam a fenekemet.
Igen, minden nap, csengetés után
levettem a fátylat és az előírt viseletet,
hogy végigfussak az udvaron meztelen fenékkel,
nyomomban a hollószerű nőkkel,
akik botladoztak csadorjuk szárnyaiban.
Hatévesen ez a látvány remek móka volt.
Alapítottam egy titkos táncegyüttest is az iskola mosdójában,
hogy koreográfiákat adjunk elő a West Side Story-ból,
amely a feketepiacon kapható volt videón,
és amikor rajtakaptak minket - mert mindig rajtakapnak -
egy kabaréjelenetről beszélve mentegettem magam,
ami miatt azonnal behívták a szüleimet,
és az igazgatónő,
aki borzasztó, sosem mosolygó nőszemély volt,
megadta nekik egy ördögűző számát.
A szüleim sokat nevettek.
Én is, amikor megtudtam, mi az az ördögűző.
Teltek az évek gyermekkorom fátyla alatt.
Az évek, melyek során értelmezhettem
gyermeki és fizikai reakciómat.
A fátyol szexualizálja a nő testét.
Eltakarva azt, a fátyol megágyaz a vágynak.
Ezzel szemben a gyermekkori meztelen fenekem
teljesen ártatlan volt.
Ostobaság azt hinni, hogy a fátyol megvédi a nőket.
Sebezhetővé teszi őket, és felállít köztük egy rangsort,
a fátylat hordó prűdtől az azt elutasító kurváig.
Mi több, az egyiptomi statisztikák megdöbbentőek.
Ott a nők 92 százaléka hord fátylat,
és 96 százalékuk élt már át az utcán
durva fogdosást.
Kairóban az a vicc kering, hogy a maradék négy százalék
nem volt otthon, mikor a felmérés készült.
Nem akarok áldozat lenni. Nem akarok folyton veszélyben lenni.
Elegem van abból, hogy az intim testrészeimre redukálnak.
És ez a helyzet már nagyon-nagyon-nagyon régóta tart.
Tegnap még a fűző és a házasság volt az,
ami akadályozta a női testet
a szabad mozgásban.
Ma a fátyol
és a hisztérikus szüzesség-kultusz az,
ami diszkriminál.
Véleményem szerint ezzel az elnyomással szemben az a legfontosabb
a nők, minden nő számára,
hogy teljeskörűen rendelkezzenek a testük fölött,
hogy visszaköveteljék jogaikat.
Sosem szabad elfelejtenünk, magam is gyakran ismételgetem,
mit mond Madame de Saint-Ange a "Filozófia a budoárban" című
de Sade márki műben.
"A tested a tiéd, és csak a tiéd,
a világon te vagy az egyetlen, akinek joga van élvezni azt,
és úgy élvezni, ahogy te jónak látod."
Szép, ugye? Ez Sade.
Már a görögöknél megjelentek a nők számára elkülönített
lakosztályok a házon belül - kettős védelem a női testnek -
és a női emancipáció egész történetét tekinthetjük úgy,
mint a női test útját,
amint a személyes térből halad a nyilvános terek felé,
a láthatatlanságból a láthatóságba.
A munka, a szavazat, a szexuális szabadság
mind a nyilvános térben zajlik.
Mégis úgy neveljük a kislányokat,
hogy féljenek a külvilágtól.
A fiúkat engedjük kint játszani,
de a lányokat bent tartjuk.
Miközben a WHO szerint
a világon a nők harmada
vált már fizikai vagy szexuális erőszak áldozatává,
túlnyomó többségüket a partnerük bántalmazta.
Házon belül.
Az amerikai nők negyede szenved el családon belüli erőszakot.
Mindig házon belül.
Franciaországban,
az Esélyegyenlőségi Tanács adatai szerint
2010 és 2012 között 83 ezer nő ellen
követtek el vagy kíséreltek meg nemi erőszakot.
83 százalékuk ismerte támadóját.
Csak 11 százalékuk mert feljelentést tenni.
Ha nem mernek, az azért van, mert bűnösnek érzik magukat.
És ha bűnösnek érzik magukat,
annak a neveltetésük és a környezetük az oka,
melyek rájuk hárítják ezt a bűnösséget.
A filozófus John Stuart Mill - mindig kell belőlük egy -
ezt már 1851-ben megállapította,
amikor kijelentette, hogy minden nőt
gyerekkora óta abban a hitben nevelnek,
hogy az ideális jellemük a férfi jellem ellentéte.
Arra idomítják őket, maguktól ne akarjanak semmit,
ne cselekedjenek az akaratuk szerint,
hanem hódoljanak be.
Ezen alávetettség ellen küzdök,
és a rendszer, amiért küzdök,
egyenrangú rendszer.
Szó sincsen matriarchális rendszerről,
mely nem rendezné a problémákat,
hanem tükörképként újratermelné őket.
Egy nő nem ér többet, mint egy férfi.
Ugyanannyit ér.
Mit tehetünk azért, hogy bevezessük az egyenlőséget?
Mert őszintén szólva teljesen komolyan gondolom,
hogy ami most van, az elég szar.
Ha otthon is kezdődik mindez,
akkor az iskolában folytatódik.
Ne felejtsük el, hogy a világban élő
775 millió analfabéta
kétharmada nő.
A többiek, akiknek van esélyük iskolába járni,
tárgyává válnak "a sztereotípia fenyegetésének",
ahogy Claude Steele stanfordi professzor nevezi,
mely önbeteljesítő jóslatként működik.
Lényegében, mivel a nők azt hiszik, ők kevésbé jók matematikából,
végül azok is lesznek.
Franciaországban két oktató-kutató szociálpszichológus,
Isabelle Regnier és Pascal Huguet
454 ötödikes és hatodikos diákot kért meg,
hogy reprodukáljanak egy ábrát,
amely különböző színű háromszögekből és négyszögekből állt.
Amikor ezt a feladatot rajzfeladatként adták föl,
a lányoknak jobban sikerült, mint a fiúknak.
De ha geometriai feladatként kapták,
a fiúk rendszeresen jobban teljesítettek a lányoknál.
Ez lesújtó, szomorú, sajnálatos, tragikus.
Ugyanennyire lesújtó, szomorú, sajnálatos és tragikus
Larry Summersnek, a Harvard elnökének
2005-ben tett kijelentése, mely szerint
"a nők hiánya a nagy matematikusok között
biológiai jelenségekkel függ össze".
Még nincs vége, azt is hozzátette:
"a nők belső természetükből fakadóan kevésbé alkalmasak
a matematikusi pályára, mint a férfiak".
Íme, ez van.
De ezúttal a történet jól végződik.
Ugyanis éppen egy nő, egy iráni származású nő,
Maryam Mirzakhani, éppen a Harvard diplomása
hallgattatja el őt vidáman 2014-ben,
amikor első nőként megkapja a tekintélyes Fields-érmet.
Íme, így haladunk az egyenlőség felé,
bizonyítunk a kompetenciánkkal,
az akaratunkkal és az ambíciónkkal.
De ahhoz, hogy eljussunk oda, borítanunk kell az asztalt.
És hogy boríthassuk az asztalt, más szemmel kell néznünk a világra.
Teheránban megkérdeztem a hitoktatómat,
aki sosem nézett ránk, "ránk, a lányokra",
miért kell fátylat viselnem.
Tömören ennyit válaszolt:
"Mert ti, nők, veszélyes tárgyak vagytok."
Lenéző volt, az biztos.
De engem megmentett:
nyolcéves vagyok, és ilyen félelmetes?
A hajam, a csuklóm, a semmi kis bokám
félelmet kelt egy sokkal idősebb pasasban?
Ezek szerint van valamilyen szuperképességem?
Minden nőnek van szuper-képessége?
Aznap eldöntöttem, hogy megtartom ezt a szuper-képességem,
hogy soha többé ne redukálhassanak tárggyá.
Így kezdtem tehát
másképp nézni a világra,
alannyá váltam.
Hogy kiteljesedhessünk alanyként,
szükségünk van az emlékezetünkre és a történelmünkre.
Párizsba érkezve alig vártam, hogy Simone de Beauvoir
országába csöppenjek.
Azt vártam, mindenhol találkozom majd velük,
a Simone de Beauvoirokkal, ahogy apám ígérte,
az életben és a könyvekben.
De nem voltak ott.
Eltakarták, lefátyolozták őket.
Mára már Olympe de Gouges
és A női és polgárnői jogok nyilatkozata
bekerült a tankönyvekbe.
De hol vannak ők, a többiek?
Mindazok, akikre lehetne hivatkozni,
és választási lehetőséget adnának nekünk, nagyszerű választást.
Hol van Hubertine Auclert, az első francia nő,
aki feministának nevezte magát, és az adófizetés ellen sztrájkot indított
azzal a zseniális szlogennel:
"Nem szavazhatok, nem fizetek."
Hol van Jane Dieulafoy,
aki átutazta Perzsiát 1881-1882-ben,
és kulcsszerepet játszott a perzsa antikvitás
és a keleti építészet eredetének tanulmányozásában?
Elég csak sétálni a Louvre-ban, hogy észrevegyük,
egy terem az ő nevét viseli,
és ez a férfinak öltözött nő,
ez a lázadó, megkapta a Becsületrendet,
egy olyan korban, amikor a transzvesztitizmus tiltott volt.
És hol van Marguerite Durand, a feminista, a szakszervezeti tag,
szerkesztő és újságíró, aki sikerrel indította el
az első női napilapot, a La Fronde-ot [parittya],
amelyet teljes egészében nők írtak, sőt nők is gyártottak
és nők terjesztettek,
és melynek a lapjain több nemzetközi
politikai és a gazdasági téma volt,
mint gasztronómiai és divat?
Hol vannak ők, ezek a hihetetlen nők, akik megelőztek minket,
és felkeltették bennünk a vágyat, hogy messzebbre menjünk,
mint az az átkozott üvegplafon, melybe folyton beleütközünk,
nemzedékről nemzedékre?
Ma ugyanúgy, mint tegnap, a haladásellenesség a nőket hibáztatja,
az ő testüket, az ő jogaikat.
És ma ugyanúgy, mint tegnap, nagy szükségünk van
felvilágosodásra, hogy harcoljunk.
Nem azért, hogy megvédjük magunkat, hanem hogy harcoljunk.
A felvilágosodás az, hogy eltapossuk az örökségünket, amikor az pusztán
előítéletekből áll.
Felvilágosultnak lenni annyit tesz,
mint szabad és önálló férfiként és nőként érvelni,
akik képesek kritikus gondolkodással
lebontani a börtönt, amelyet születésünk,
nemünk, társadalmi helyzetünk hoz létre.
A felvilágosodás felhívás engedetlenségre.
Az engedetlenség azzal kezdődik,
hogy a nők káromkodnak,
és a tanárok biztatják a lányokat, hogy foglalkozzanak
matematikával.
Apákkal kezdődik, aki nem félnek
a lányaik szexuális szabadságától,
és anyákkal, akik küzdenek a lányaik iskolába jutásáért,
és hogy bent is maradjanak.
Az engedetlenség az első lépés a forradalmunk felé.
Köszönöm.
(Taps)