Lähes vuosikymmenen tutkijat ajoivat takaa uuden tappavan viruksen lähdettä
halki Kiinan korkeimpien vuorien ja syrjäisimpien luolien.
He löysivät sen lopulta täältä: Shitou-luolan lepakoista.
Kyseinen virus oli koronavirus,
joka aiheutti äkillisen vakavan hengitystieoireyhtymäepidemian
eli SARSin vuonna 2003.
Koronavirukset ovat ryhmä viruksia,
joita peittää pienet piikkiproteiinit, jotka näyttävät kruunulta,
joka on latinaksi corona.
Koronaviruksia tunnetaan satoja.
Seitsemän niistä tarttuu ihmisiin, ja ne voivat aiheuttaa taudin.
Koronavirus SARS-CoV aiheuttaa SARSin, MERS-CoV aiheuttaa MERSin
ja SARS-CoV-2 aiheuttaa COVID-19 taudin.
Seitsemästä ihmisten koronaviruksesta neljä aiheuttaa nuhakuumetta,
heikkoja, hyvin tarttuvia suun ja kurkun tulehduksia.
Kahteen liittyy keuhkotulehdus ja vakavampia tauteja.
Seitsemännellä, joka aiheuttaa COVID-19:n, on ominaisuuksia kaikilta:
se leviää helposti, mutta voi vaikuttaa vakavasti keuhkoihin.
Kun tartunnan saanut yskii, virusta sisältäviä pisaroita leviää.
Virus voi tartuttaa uuden ihmisen, kun pisarat päätyvät suuhun tai nenään.
Koronavirukset leviävät parhaiten suljetuissa tiloissa,
joissa ihmiset ovat lähekkäin.
Kylmä ilma estää niiden herkkää kuorta kuivumasta,
joten virukset selviävät pitempään isäntien välillä,
kun taas auringonvalon UV-säteily voi vahingoittaa sitä.
Nämä kausiluontoiset vaihtelut merkitsevät enemmän tavallisille viruksille.
Koska kukaan ei kuitenkaan ole immuuni uudelle virukselle,
sillä on monia mahdollisia isäntiä, joten se ei tarvitse ihanneoloja levitäkseen.
Elimistössä piikkiproteiinit uppoutuvat isännän soluihin ja sulautuvat niihin
mahdollistaen virukselle solun koneiston kaappamisen
omien geeniensä kopioimiseen.
Koronavirukset varastoivat geeninsä RNA:ssa.
Kaikki virukset ovat joko RNA-viruksia tai DNA-viruksia.
RNA-virukset ovat yleensä pieniä ja niillä on vähemmän geenejä,
jolloin ne voivat tartuttaa monia isäntiä ja kopioitua isännissä nopeasti.
Yleisesti RNA-viruksilta puuttuu oikolukumekanismi,
joka taas DNA-viruksilla on.
Joten kun RNA-virus kopioituu,
siinä on paljon todennäköisemmin virheitä eli mutaatioita.
Monet näistä mutaatioista ovat hyödyttömiä tai vahingollisia.
Mutta osa tekee viruksesta paremmin sopivan tiettyyn ympäristöön—
kuten uusiin isäntälajeihin.
Epidemiat esiintyvät usein, kun virus siirtyy eläimestä ihmiseen.
Tämä on pätee RNA-viruksiin, jotka aiheuttivat
Ebola-, Zika- ja SARS-epidemiat sekä COVID-19 pandemian.
Ihmiseen päästyään virus ei enää mutatoidu
riittävästi uuden viruksen syntymiseksi,
mutta riittävästi, jotta syntyy uusia muunnelmia.
Koronavirukset eroavat olennaisesti useimmista RNA-viruksista.
Ne ovat suurimpia, mikä tarkoittaa, että niillä on eniten geenejä.
Tämä luo enemmän mahdollisuuksia vahingollisille mutaatioille.
Ehkäistäkseen tätä riskiä koronaviruksilla on uniikki ominaisuus:
entsyymi, joka tarkistaa kopioiden virheet ja korjaa ne.
Tämä tekee koronaviruksesta huomattavasti vakaamman,
muita RNA-viruksia vähemmän muuntuvan.
Vaikka tämä saattaa kuulostaa pelottavalta,
pieni mutaatioiden määrä on itse asiassa lupaava merkki,
mitä tulee vaarattomaksi tekemiseen.
Infektion jälkeen immuunijärjestelmämme pystyy tunnistamaan patogeenit
ja tuhoamaan ne nopeammin, jos saamme uuden tartunnan,
jolloin emme sairastu.
Mutaatiot voivat silti tehdä viruksen vaikeasti tunnistettavaksi —
Ja siksi hankalammaksi torjua.
Ne voivat tehdä viruslääkkeistä ja rokotteista vähemmän tehokkaita,
koska ne on räätälöity tarkasti tietylle virukselle.
Sen takia tarvitsemme uuden flunssarokotteen joka vuosi—
influenssavirus mutatoituu niin nopeasti, että uusia kantoja ilmestyy jatkuvasti.
Koronaviruksien pienempi mutaatioiden määrä tarkoittaa,
että immuunijärjestelmämme, lääkkeet ja rokotteet
voivat pystyä tunnistamaan ne pitkään infektion jälkeen
ja siksi suojaamaan meitä paremmin.
Emme tiedä vielä, miten pitkään kehomme pysyvät immuunina eri koronaviruksille.
Hyväksyttyä hoitoa tai rokotusta koronavirukseen ei vielä ole.
Emme ole pyrkineet hoitamaan lieviä nuhakuumeviruksia,
ja vaikka tiedemiehet alkoivat kehittää hoitoa SARS:iin ja MERS:iin,
epidemiat päättyivät ennen kliinisten kokeiden valmistumista.
Kun me jatkamme muiden eläinten elinympäristöihin tunkeutumista,
osa tutkijoista pitää uuden koronaviruksen siirtymistä ihmiseen vääjäämättömäksi,
mutta jos jatkamme virusryhmän tutkimista, voimme välttyä tuholta.