Gandrīz desmit gadus zinātnieki meklēja jauna nāvējoša vīrusa avotu
Ķīnas augstākajos kalnos un nomaļākajās alās.
Visbeidzot viņi to atrada šeit: Šitau alas sikspārņos.
Tas bija koronavīruss,
kas 2003. gadā izraisīja smagā akūtā respiratorā sindroma jeb SARS epidēmiju.
Koronavīrusi ir vīrusu grupa,
kurus klāj mazi pīķa formas olbaltumvielu izaugumi,
kas izskatās kā vainags jeb latīniski „corona”.
Ir zināmi simtiem dažādu koronavīrusu.
Septiņi no tiem var inficēt cilvēkus un izraisīt saslimšanu.
Koronavīruss SARS-CoV izraisa SARS, MERS-CoV izraisa MERS,
un SARS-CoV-2 izraisa slimību COVID-19.
No šiem septiņiem cilvēku koronavīrusiem četri izraisa saaukstēšanos,
vieglu un ārkārtīgi lipīgu deguna un kakla infekciju.
Divi inficē plaušas un izraisa daudz smagāku saslimšanu.
Septītajam, kas izraisa COVID-19, piemīt visu pārējo īpašības:
tas viegli izplatās, bet smagi ietekmē plaušas.
Inficētam cilvēkam noklepojoties, gaisā nokļūst pilieni ar vīrusu.
Ja pilieni iekļūst degunā vai mutē, vīruss var inficēt citus cilvēkus.
Vislabāk koronavīrusi izplatās slēgtās telpās,
kur cilvēki ir tuvu viens otram.
Aukstajā laikā to smalkais apvalks neizkalst,
un ceļā starp saimniekorganismiem vīruss var izdzīvot ilgāk,
savukārt saules gaismas UV starojums apvalku var sabojāt.
Šīs sezonālās svārstības vairāk ietekmē ilgāk pastāvošos vīrusus.
Taču, tā kā pret jaunu vīrusu nevienam vēl nav imunitātes,
tam ir tik daudz iespējamo saimniekorganismu,
ka tā izplatībai ideālus apstākļus nevajag.
Ķermenī olbaltumvielu izaugumi
iestiprinās saimniekorganisma šūnās un ar tām saplūst,
ļaujot vīrusam pārņemt saimniekšūnas mehānismu
un pavairot savus gēnus.
Koronavīrusi savus gēnus glabā RNS.
Visi vīrusi ir vai nu RNS, vai DNS vīrusi.
RNS vīrusi mēdz būt izmēra un gēnu skaita ziņā mazāki, kas nozīmē,
ka tie inficē daudzus saimniekorganismus un savairojas tajos ātrāk.
RNS vīrusiem lielākoties nav koriģēšanas mehānisma,
bet DNS vīrusiem tāds ir.
RNS vīrusam vairojoties,
tam ir daudz lielāka kļūdu jeb mutāciju rašanās iespējamība.
Daudzas no šīm mutācijām ir bezjēdzīgas vai pat kaitīgas.
Bet citas vīrusu var padarīt piemērotāku noteiktai videi,
piemēram, jaunai saimnieksugai.
Epidēmijas bieži vien sākas, kad vīruss pārlec no dzīvniekiem uz cilvēkiem.
Tā notika ar RNS vīrusiem, kas izraisīja
Ebolas, Zikas un SARS epidēmiju kā arī COVID-19 pandēmiju.
Nokļuvis cilvēkos, vīruss turpina mutēt.
Ar to parasti nepietiek, lai rastos jauns vīruss,
bet tas ir pietiekami, lai rastos sākotnējā vīrusa paveidi jeb celmi.
Koronavīrusiem ir dažas būtiskas atšķirības no vairuma RNS vīrusu.
Tie ir vieni no lielākajiem, tātad tiem ir visvairāk gēnu.
Tas nozīmē lielāku kaitīgu mutāciju rašanās iespēju.
Lai samazinātu šo risku, koronavīrusiem piemīt unikāla īpašība:
ferments, kas meklē un izlabo pavairošanas kļūdas.
Tas koronavīrusus padara daudz stabilākus,
un mutēšanās tajos noris lēnāk nekā citos RNS vīrusos
Kaut arī tas izklausās briesmīgi,
lēnā mutēšanās patiesībā vieš cerību,
ja runa ir par vīrusu atbruņošanu.
Pēc infekcijas mūsu imūnsistēma baciļus var atpazīt
un atkārtotas infekcijas gadījumā tos ātrāk iznīcināt,
lai mēs nesaslimtu.
Taču mutācijas var padarīt vīrusu imūnsistēmai grūtāk atpazīstamu
un tādējādi apgrūtināt tā uzveikšanu.
Tās var mazināt arī pretvīrusu zāļu un aizsargpošu iedarbību,
jo medikamenti tiek izstrādāti konkrētam vīrusam.
Tāpēc gripai mums katru gadu vajag jaunu aizsargpoti.
Gripas vīruss mutē tik ātri, ka nepārtraukti parādās jauni celmi.
Lēnāka koronavīrusu mutēšanās nozīmē,
ka mūsu imūnsistēma, zāles un aizsargpotes
varētu tos atpazīt ilgāku laiku pēc infekcijas
un tādējādi mūs labāk aizsargāt.
Joprojām gan nav zināms, cik ilgi mūsu ķermenis
saglabā imunitāti pret dažādiem koronavīrusiem.
Nevienam koronavīrusam vēl nav bijusi apstiprināta ārstēšana vai aizsargpote.
Koronavīrusu izraisītas saaukstēšanās ārstēšana ir maz pētīta,
un, kaut arī zinātnieki sāka izstrādāt ārstēšanu SARS un MERS,
epidēmijas beidzās pirms ārstēšanas klīnisko pētījumu pabeigšanas.
Ja turpināsim ielauzties citu dzīvnieku dabiskajā vidē,
daļa zinātnieku apgalvo,
ka jauna koronavīrusa pārlēkšana uz cilvēkiem ir neizbēgama,
taču, ja šos nezināmos vīrusus izpētīsim, sekām būtu jābūt mazāk postošām.