În 1992,
un cargobot ce transporta jucării de baie a fost prins într-o furtună.
Containerele de pe vas au căzut peste bord,
iar valurile au vărsat 28.000 de rățuște de cauciuc și alte jucării în Pacific.
Dar ele nu au rămas împreună.
Chiar pe dos,
rățuștele au ajuns de atunci peste tot pe glob,
iar cercetătorii au folosit traseul lor
pentru a înțelege mai bine curenții oceanici.
Curenții oceanici sunt determinați de mai multe lucruri:
de vânt, de maree, de schimbările în densitatea apei
și de rotația Pământului.
Topografia fundului oceanic și a țărmului modifică aceste mișcări,
cauzând accelerarea curenților,
încetinirea sau schimbarea direcției lor.
Curenții oceanici pot fi de două tipuri:
curenți de suprafață și curenți de adâncime.
Curenții de suprafață controlează
mișcarea primelor 10 procente ale apei oceanice,
în timp ce curenții de adâncime mobilizează celelalte 90 de procente.
Deși au cauze diferite,
curenții de suprafață și de adâncime se influențează reciproc
într-un dans complicat ce menține întregul ocean în mișcare.
Aproape de țărm,
curenții de suprafață sunt determinați de vânt și de maree,
care aduc apa iar și iar la țărm odată ce nivelul de apă crește și scade.
Între timp, în ocean, vântul e principala cauză a curenților de suprafață.
În timp ce vântul suflă deasupra oceanului,
trage cu el straturile de apă de la suprafață.
Această mișcare a apei trage și straturile de dedesubt,
iar acestea le trag pe cele de dedesubt.
De fapt, apa până la o adâncime de 400 de metri
e afectată de vântul de la suprafața oceanului.
Dacă analizăm tiparul curenților de pe tot globul,
veți observa că formează bucle gigantice denumite gire,
ce au un sens orar în emisfera nordică
și sens antiorar în emisfera sudică.
Asta din cauza modului în care rotația Pământului
afectează vântul ce dă naștere acestor curenți.
Dacă Pământul nu s-ar fi rotit,
aerul și apa s-ar fi deplasat înainte și înapoi
între presiunea scăzută de la ecuator
și presiunea crescută de la poli.
Dar deoarece Pământul se învârte,
aerul ce se mișcă de la ecuator la Polul Nord e curbat spre est,
iar aerul ce se mișcă invers e curbat spre vest.
În emisfera sudică se întâmplă același lucru, dar în oglindă.
astfel încât marii curenți de vânt
formează modele ca niște bucle în bazinele oceanice.
Asta poartă numele de efectul Coriolis.
Vântul împinge oceanul de dedesubt în aceleași giruri rotative.
Și deoarece apa reține căldura mult mai eficient decât aerul,
acești curenți ajută la redistribuirea căldurii pe glob.
Spre deosebire de curenții de suprafață,
curenții de adâncime sunt determinați în principal de variația densității apei.
Pe măsură ce apa se deplasează spre Polul Nord,
se răcește.
Are și o concentrație mai mare de sare,
deoarece cristalele de apă ce se formează blochează apa, lăsând sarea în urmă.
Această apă sărată și rece e mult mai densă,
așa că se scufundă,
iar apa de suprafață mai caldă îi ia locul,
dând naștere unui curent vertical denumit circulație termohalină.
Circulația termohalină a apei de adâncime și curenții de suprafață cauzați de vânt
se combină pentru a forma o buclă denumită Centura Globală Transportatoare.
Odată ce apa vine la suprafață din adâncuri,
cară nutrienți ce hrănesc microorganismele
ce formează baza multor lanțuri trofice oceanice.
Centura globală transportatoare e cel mai lung curent din lume,
ajungând peste tot în lume.
Dar se mișcă doar câțiva centimetri pe secundă.
O picătură de apă are nevoie de mii de ani pentru a o parcurge în întregime.
Însă, creșterea temperaturilor oceanelor cauzează încetinirea
centurii transportatoare.
Modelele arată că acest lucru cauzează un dezastru pentru vremea
de pe ambele părți ale Atlanticului,
și nimeni nu știe ce se va întâmpla dacă va continua să încetinească
sau dacă se va opri complet.
Singurul mod de a anticipa corect și de a ne pregăti în consecință
e să continuăm să studiem curenții și puternicele forțe ce îi formează.