Године 1992,
теретни брод који је превозио гумене играчке ухваћен је у олуји.
Транспортни контејнери су се нашли у океану,
а таласи су однели 28 000 гумених паткица и других играчака у северни Тихи океан.
Али се оне нису држале заједно.
Напротив -
паткице су од тада избачене на обале широм света,
а истраживачи су искористили њихове путање
како би боље схватили морске струје.
Морским струјама управљају различити чиниоци:
ветар, плима и осека, промене у густини воде
и Земљина ротација.
Топографија океанског дна и обале утичу на ова кретања,
тако што изазивају да струје убрзају,
успоре или промене правац.
Струје се деле на две главне врсте:
површинске и дубинске.
Површинске струје контролишу кретање
10% вода у океанима,
док дубинске струје управљају над преосталих 90%.
Иако имају различите узрочнике,
површинске и дубинске струје утичу једне на друге
у замршеном плесу који покреће океане.
У близини обале,
површинске струје су под утицајем ветра и плиме и осеке,
који терају воду напред-назад док ниво воде опада и расте.
На отвореном мору, пак, ветар је главни покретач површинских струја.
Док ветар дува изнад океана,
повлачи површинске воде са собом.
Та вода у покрету повлачи воду испод,
а ова ону испод ње.
У ствари, на воду дубоку чак 400 метара
и даље утиче ветар са површине океана.
Гледајући с висине приказ површинских струја свуда на Земљи,
приметићете да формирају велике петље, такозване вртлоге,
који се крећу у правцу казаљки на сату на северној хемисфери,
а супротно од казаљки на јужној хемисфери.
То је последица Земљине ротације
која утиче на ветрове који подижу ове струје.
Када се Земља не би окретала,
ваздух и вода би се кретали само напред и назад
између ниског притиска на екватору
и високог на половима.
Али пошто се Земља окреће,
ваздух који путује од екватора ка Северном полу скреће ка истоку,
а ваздух који се креће надоле скреће ка западу.
Исто то се дешава на јужној хемисфери,
тако да главна струјања ветра
формирају вртлоге у свим океанским басенима.
Ово се зове Кориолисов ефекат.
Ветрови терају океане испод у исте вртлоге који се ротирају.
А пошто вода задржава топлоту ефикасније од ваздуха,
ове струје помажу у расподели топлоте широм глобуса.
За разлику од површинских струја,
дубинске струје су првенствено под утицајем густине морске воде.
Крећући се ка Северном полу,
вода постаје хладнија.
Такође има и већу концентрацију соли,
јер кристали леда настају од воде, остављајући тако со слободну.
Ова хладна, слана вода је гушћа,
тако да тоне,
а топлија површинска вода заузима њено место,
успостављајући тако површинску струју звану термохалинска циркулација.
Термохалинска циркулација дубинских и ветром изазваних површинских струја
формира кривудаву петљу звану глобална покретна трака.
Крећући се из дубина океана ка површини,
вода носи хранљиве састојке за микроорганизме
који су у основи многих ланаца исхране у океанима.
Глобална покретна трака је најдужа струја на свету
која вијуга светом.
Али креће се свега неколико центиметара у секунди.
Капљици воде би било потребно хиљаду година да пређе тај пут.
Међутим, температуре мора у порасту доводе до тога да покретна трака
наизглед успорава.
Модели показују пустошење климатских система
са обе стране Атлантика,
и нико не зна шта би се могло десити ако би наставила да успорава
или када би једноставно стала.
Једини начин да предвидимо тачно и припремимо се сходно томе
ће бити наставак проучавања струја и моћних сила које их обликују.