["Tündérek, vigyetek el ebből a bárgyú világból,
hogy veletek szállhassak a szelek szárnyain" – Yeats]
Egy hős útja tipikusan ilyen:
a főhős belevág egy kalandba,
nagy változáson esik át,
és győzedelmesen tér vissza eredeti kiindulópontjára.
De az ír mítosz műfajában, az Eachtraíban,
az út egy másik világba egy olyan ponton ér véget, ahonnan nincs visszaút.
Bár számos verziója létezik a földöntúli világ leírásának az ír mitológiában,
a legismertebb példa Oisín történetében jelenik meg.
Oisín egy pogány harcos csapat, a Fianna vezetőjének,
Fionn mac Cumhail fia volt.
Amint Oisín egy nap kilovagolt társaival,
meglátogatta őt a halhatatlan hercegnő, Niamh.
Azonnal szerelembe estek,
Niamh maga mellé vette fehér lovára Oisínt,
és ellovagoltak az Ír-tenger széléig.
Amint a látóhatár felé tartottak, a lovasokat arany köd vette körül.
A ragyogó királyság, Tír na nÓg partjaira érkeztek.
Ez volt a Tuatha Dé Danann nép otthona, akik az ősi Írországot uralták egykor,
jóval Oisín ideje előtt.
Érkezése pillanatától Oisín minden vágya teljesült.
Pompás szertartáson kelt egybe Niamh-mal, és a lány családja befogadta őt.
Amikor zeneszót akart hallani, füle megtelt elbájoló hangokkal.
Amikor megéhezett, arany tányérok jelentek meg megpakolva finoman illatozó ételekkel.
Szépséges helyeket csodálhatott, és olyan színeket, amelyekre nem volt szó.
A táj és az emberek körülötte változatlan tökéletességben léteztek.
Azonban amit Oisín nem tudott, hogy Tír na nÓg az ifjúság földje volt,
ahol az idő megállt, és az emberek sosem öregedtek.
Oisín új otthonában is vadászott és folytatta felfedezéseit, mint Írországban.
De a fiatalság földjén furcsán legyőzhetetlenné vált.
Minden egyes kalandos nap végén
Oisín sebei varázslatos módon maguktól begyógyultak, míg Niamh karjaiban aludt.
Habár a tisztelet és az örömök könnyen hullottak Oisín ölébe az ifjúság földjén,
hiányzott neki Fianna és a kalandok, amelyeket Írországban élt át.
A Tír na nÓgban eltöltött három év után mélységes honvágy öntötte el.
Mielőtt hazaindult volna, Niamh figyelmeztette,
ne szálljon le lováról, és lábával ne érintse meg a talajt.
Amikor Oisín elérte az ír partokat,
olyan érzése támadt, hogy árnyék vetült a világra.
Azon a hegyen, ahol apja palotája állt, gazzal benőtt romokat látott csak.
Barátai és családja utáni kiáltása elhagyott, romos falakról visszhangozott.
Oisín elborzadva lovagolt tovább, mígnem mezőkön dolgozó parasztokra bukkant.
Egy szikladarabot akartak elmozdítani földjükről,
és ekkor Niamh intését feledve
Oisín leugrott lováról, és arrébb görgette a követ természetfeletti erejével.
A tömeg örömujjongása hamarosan rémült kiáltozásba fordult.
A fiatalember öregemberré változott, akinek szakálla a földet seperte,
és a lábai összerogytak.
Finnért és Fiannáért kiáltott,
de az emberek ezeket a neveket csak a 300 évvel korábbi régmúltból ismerték.
Az idő megtréfálta Oisínt,
és a halandók földjére való érkezése visszafordíthatatlanul öreggé változtatta.
Az ír néphagyomány szerint
a fiatalság földjét látták már kutak mélyén,
a látóhatár szélén
és barlangok homályában.
De akik ismerik Oisín meséjét, más látomásról beszélnek:
egy fénylő hercegnőt látnak fehér lovon a távoli habok között,
aki még mindig reménykedik balsorsú szerelme visszatértében.