זו היתה החתונה המושלמת, חשבו המוזמנים.
החתן אורפאוס, המשורר והמוזיקאי הגדול ביותר.
הכלה אורידיסי, נימפת עץ.
כולם ראו שהזוג היה מאוהב לגמרי.
פתאום, אורידיסי כשלה, ונפלה לאדמה.
עד שאורפיאוס הגיע לצידה, היא מתה,
והנחש שהכיש אותה זחל הרחק לתוך העשב.
אחרי הלווית אורידיסי,
אורפאוס היה אפוף בעצב שעולם האנושות לא הצליח להכיל,
אז הוא החליט לצאת למסע לעולם המתים,
מקום אליו אף יצור חי מעולם לא הגיע, כדי להציל את אהובתו.
כשאורפאוס הגיע לשערי העולם התחתון, הוא התחיל לפרוט על הנבל שלו.
המוזיקה היתה כל כך יפה, שסרברוס, הכלב בעל שלושת הראשים ששמר על המתים,
נשכב כשאורפאוס עבר.
כארון, קפטן המעבורת שגבה כסף מהמתים על העברתם את הנהר סטיקס,
כל כך התרגש מהמוזיקה שהוא העביר את אורפאוס בחינם.
כשאורפאוס נכנס לארמון האדס ופרספונה,
מלך ומלכת המתים,
הוא החל לשיר.
הוא שר על אהבתו לאורידיסי, ואמר שהיא נלקחה ממנו מוקדם מדי.
היום יגיע בו היא, כמו כל היצורים החיים,
ישכנו בארץ המתים לעד,
אז האם האדס יעניק לה רק עוד כמה שנים על כדור הארץ?
ברגע שאורפאוס סיים, כל הגהנום נדם.
סיזיפוס כבר לא גלגל את הסלע במעלה הגבעה,
טנטלוס לא ניסה להגיע למים אותם לעולם לא ישתה.
אפילו אלות הזעם והנקמה בכו.
האדס ופרספונה העניקו לאורפאוס את בקשתו, אבל בתנאי אחד.
כשהוא יעלה חזרה מעולם המתים,
אסור לו להביט לאחור כדי לראות אם אורידיסי עוקבת אחריו.
אם הוא יעשה זאת, היא תחזור לארץ המתים לעד.
אורפאוס החל את הטיפוס.
עם כל צעד,
הוא דאג יותר ויותר אם אורידיסי מאחוריו.
הוא לא שמע כלום -- היכן היו צעדיה?
לבסוף, ממש לפני שצעד מחוץ לעולם המתים
ולאור היום,
הוא נכנע לפיתוי.
אורפאוס ניסה לפנות לעולם המתים, אבל הכניסה נמנעה ממנו.
מופרד מאורידיסי,
אורפאוס נשבע לעולם לא לאהוב אישה אחרת.
במקום, הוא ישב בחורשת עצים ושר שירים על אוהבים.
גנימד, הילד היפיפה אותו זאוס מינה לנושא המשקאות של האלים.
מיירה, שאהבה את אביה ונענשה על כך,
ופיגמליון, שגילף את האישה המושלמת שלו משנהב,
ואז התפלל לונוס עד שהתעוררה לחיים.
והיתה ונוס עצמה,
שאדוניס היפיפה שלה נהרג על ידי חזיר בר.
זה היה כאילו אהבתו ואובדנו של אורפאוס עצמו
איפשרו לו לראות לתוך הלבבות של אלים ואנשים בכל מקום.
לכמה, עם זאת, השירה לא הספיקה.
קבוצה של נשים פראיות שנקראה מיאנדס
לא יכלה לסבול את המחשבה שמשורר ששר כל כך יפה על אהבה
לא יאהב אותן.
הקנאה שלהן דחפה אותן לשיגעון והן השמידו את אורפאוס המסכן.
הציפורים, הזמרות של הטבע, התאבלו על אורפאוס,
כך גם הנהרות, שיצרו מוזיקה בזמן שבעבעו.
העולם איבד שתי נשמות גדולות.
אורפאוס ואורידיסי אהבו אחד את השני כל כך שכשהם נפרדו
אורפאוס הבין את הכאב והשמחה של אוהבים בכל מקום,
וצורת אמנות חדשה נולדה , שיר האהבה.
בעוד העולם בכה, אורפאוס מצא שלווה, ואת החצי השני שלו, בעולם התחתון.
שם, עד היום, הוא צועד עם אורידיסי לאורך נהר הסטיקס.
לפעמים, הם צועדים אחד ליד השני;
לפעמים היא מקדימה;
ולפעמים, הוא מוביל, פונה לאחור להביט בה כמה שהוא רוצה.