"Melytől, míg lágyan sírt alant, Plútó arcán vas-könnye folyt,
S a vágy legyőzte a Pokolt." Milton/Tóth Árpád
A vendégek úgy gondolták, ez a tökéletes esküvő.
A vőlegény Orfeusz volt, a legnagyobb költő és zenész.
A mennyasszony Euridiké, egy erdei nimfa.
Akárki megmondhatta, a pár igazán és mélyen szerette egymást.
Hirtelen Euridiké megbotlott, és a földre zuhant.
Mire Orfeusz odaért, a lány halott volt,
és a kígyó, ami megmarta, a fűben továbbcsúszott.
Euridiké temetése után
Orfeuszt olyan gyász öntötte el, amellyel ember nem tudna megbírkózni,
és így elhatározta, elmegy a halottak földjére,
oda, ahonnan élő teremtmény még sosem tért vissza, és megmenti szerelmét.
Amikor Orfeusz elérte az alvilág kapuit, el kezdett játszani hárfáján.
A zene olyan szép volt, hogy Cerberusz, a háromfejű kutya, a halottak őrzője,
lefeküdt, ahogy Orfeusz elhaladt mellette.
Kharón, a kompos, aki a halottak lelkét pénz fejében vitte át a Styx folyón,
olyannyira meghatódott Orfeusz zenéjétől, hogy tőle nem kért fizetséget.
Amikor Orfeusz belépett Hádész és Perszepóné,
a halottak királyának és királynőjének palotájába,
elkezdett énekelni.
Megénekelte szerelmét Euridikével, és elmondta, túl korán ragadta el a halál.
Eljön persze a nap, amikor Euridiké is, mint minden élő teremtmény
a halottak földjén fog élni az idők végezetéig,
de nem engedhetne meg Hádész csak néhány évet még neki a Földön?
Mikor Orfeusz befejezte, az egész alvilág csöndben állt.
Sziszifusz nem görgette tovább felfelé a hegyen kövét.
Tantalosz nem nyújtózkodott azért a vízért, amelyből nem ihatott soha.
Még a Fúriák is, a bosszú démoni istennői is könnyeket ejtettek.
Hádész és Perszefoné megadták Orfeusznak, amit kért, egy feltétellel.
Ahogy mászik vissza a fenti világba,
nem fordulhat vissza, hogy megnézze, Euridiké követi-e.
Ha megfordul, a lány örökre visszatér a halottak országába.
Orfeusz elkezdett mászni.
Minden egyes lépésénél
egyre jobban és jobban aggódott, vajon Euridiké mögötte van-e.
Nem hallott semmit- hol vannak a léptei?
Végül, épp mielőtt a fenti világba lépett volna,
a nappal vakító fényébe,
engedett a kísértésnek.
Orfeusz próbált visszatérni az alvilágba, de nem engedték, hogy belépjen.
Elválasztva Euridikétől
Orfeusz megfogadta, soha többé nem fog más nőt szeretni.
Ehelyett egy ligetben foglalt helyet, és szerelmesekről énekelt meg dalokat.
Ganimédeszről, a szépséges fiúról, akit Zeusz az istenek pohárnokává tett.
Myrrah-ról, aki beleszeretett apjába, és meg lett büntetve ezért,
és Pygmalionról, aki elefántcsontból faragta ki női ideáját,
majd Vénuszhoz imádkozott, mígnem megelevenedett a szobor.
És magáról Vénuszról is,
akinek csodaszép Adóniszát egy vadkan ölte meg.
Úgy tűnik, Orfeusz saját szerelme és vesztesége által
betekintést nyert az istenek és emberek szívébe bárhol.
Egyeseknek azonban a költészet nem volt elég.
Vad asszonyok csoportja, a menádok,
nem tudták elviselni, hogy egy költő, aki olyan csodásan énekel a szerelemről,
nem érez szerelmet irántuk.
A féltékenység megőrjítette őket, és elpusztították szegény Orfeuszt.
A madarak, a természet dalnokai gyászolták Orfeuszt,
akárcsak a folyók, amelyek csobogásukkal zenéltek.
A világ elveszített két nagyszerű lelket.
Orfeusz és Euridiké olyan mélyen szerették egymást, hogy amikor el lettek választva,
akkor Orfeusz megértette minden bánatát és örömét minden szerelmesnek,
és megszületett egy új műfaj, a szerelmes versé.
Míg a világ siratta, Orfeusz megtalálta a békét és az ő másik felét az alvilágban.
A mai napig ott sétál Euridikével a Styx folyó partján.
Néha egymás mellet sétálnak,
néha Euridiké előtte halad;
és néha Orfeusz megy elöl, meg-megfordulva olyan gyakran, ahányszor csak akar.
A TED-ED nonprofit működésű.
Ha értékesnek találod a munkánkat, kérünk, fontold meg a támogatásunkat
a Patreon.com/teded oldalon.