Це було ідеальне весілля, так думали гості.
Нареченим був Орфей, найвеличніший з усіх поетів та музикантів.
Нареченою була Еврідіка, лісова німфа.
Кожен міг би підтвердити, що це справжнє кохання.
Та раптом Еврідіка спіткнулася та впала.
Коли Орфей підбіг до неї, вона вже була мертвою,
а змія, яка її вкусила, вже прослизнула в траву.
Після похорону Еврідіки
серце Орфея було сповнене таким горем, яке жодна людина не могла витримати,
тому він вирішив піти у землі мертвих,
місце, звідки не поверталася жодна жива душа, щоб врятувати свою кохану.
Коли Орфей дістався воріт підземного світу, він заграв на своїй лірі.
Музика була такою прекрасною, що Цербер, трьохголовий пес, сторож мертвих,
ліг і дав Орфею пройти.
Харон, поромник, який перевозив мертві душі вниз по річці Стікс,
був настільки зворушений музикою, що перевіз Орфея безкоштовно.
Коли Орфей увійшов до палацу Аїда та Персефони,
короля та королеви царства мертвих,
він почав співати.
Він співав про своє кохання до Еврідіки, що вона занадто рано покинула його.
Прийде той день, коли вона, як і всі живі істоти,
порине у царство смерті навічно,
то чи не може Аїд подарувати їй всього лише кілька років на Землі?
Коли Орфей припинив говорити, все пекло завмерло.
Сізіф припинив котити камінь вгору.
Тантал не простягав руки до води, якої йому ніколи не дістати.
Навіть фурії, демонічні богині помсти, заплакали.
Аїд та Персефона дослухались до благань Орфея, але за однієї умови.
На зворотньому шляху від підземного світу,
він мусить не обертатися, щоб поглянути чи йде за ним Еврідіка.
Якщо він це зробить, то вона повернеться до землі мертвих назавжди.
Орфей почав підніматися вгору.
З кожним кроком
він більше і більше хвилювався чи йде позаду нього Еврідіка.
Він нічого не чув — де ж її кроки?
Врешті, перед тим, як зробити остаточний крок з підземного світу
і вийти в яскравий день,
він піддався сумнівам.
Орфей намагався повернутися до підземного світу, та йому відмовили.
Залишившись без Еврідіки,
Орфей поклявся ніколи знову не закохуватись.
Натомість, він сів біля узлісся і співав пісні про кохання.
Там був Ганімед, прекрасний хлопчик, котрого Зевс змусив приносити богам нектар.
Там була Мірра, яка любила свого батька і яку покарали за це,
і Пігмаліон, який створив скульптуру ідеальної жінки зі слонової кості,
і молився до Венери, доки вона не оживила її.
А потім сама Венера,
чий прекрасний син Адоніс був вбитий диким кабаном.
Кохання Орфея та його втрата
дозволили йому бачити серця богів та людей.
Для декого поезії було замало.
Група диких жінок, котрих звали вакханки,
не могли терпіти, що поет, котрий так гарно співає про кохання,
не любить їх самих.
Заздрість звела їх з розуму і вони вбили Орфея.
Птахи, співці від природи, оплакували Орфея,
як і ріки, чий шум створював музику.
Світ втратив дві великі душі.
Орфей та Еврідіка любили одне одного так сильно, що навіть, коли їх роз'єднали,
Орфей бачив всю радість та біль усіх закоханих,
так виникла нова форма мистецтва - поеми про кохання.
Доки світ плакав, Орфей віднайшов спокій зі своєю половинкою у підземному світі.
І дотепер він ходить зі своєю Еврідікою по берегах річки Стікс.
Іноді вони йдуть поруч,
іноді першою йде вона;
а іноді він веде її, обертаючись стільки, скільки забажає.