בין אם להיות קשור לגלגל בוער, להפוך לעכביש,
או שעיט יאכל את הכבד שלכם,
המיתולוגיה היוונית מלאה בסיפורים על אלים
שגורמים לזוועות נוראיות לבני אנוש שהרגיזו אותם.
ועדיין אחד העונשים הכי מפורסמים לא זכור
באכזריות המכעיסה שלו, אלא במוכרות המטרידה שלו.
סיזיפוס היה המלך הראשון של אפיריה, שידועה עכשיו כקורינתיה.
למרות שהיה שליט חכם שהפך את עירו למשגשגת, הוא היה גם עריץ ערמומי
שפיתה את אחייניתו והרג את אורחיו כדי להראות את כוחו.
ההפרות של המסורת המקודשת של הכנסת אורחים הרגיזה מאוד את האלים.
אבל סיזיפוס אולי היה עדיין נמנע מעונש
אם לא הביטחון העצמי חסר הזהירות שלו.
הבעיות החלו כשזאוס חטף את הנימפה אאג'ינה,
וחטף אותה בדמות של עיט מסיבי.
אביה של אאג'ינה, אל הנהר אזופוס, רדף אחריהם לאיפיריה,
שם פגש בסיזיפוס.
בתמורה לכך שהאל יצר מעיין בתוך העיר,
המלך אמר לאזופוס לאיזה כיוון לקח זאוס את הילדה.
כשזאוס גילה, הוא כל כך זעם שהוא ציווה על ת'אנטוס, או מוות,
לקשור את סיזיפוס בעולם התחתון כך שלא יוכל לגרום לבעיות.
אבל סיזיפוס עמד במוניטין הערמומי שלו.
כשהוא עמד להיכלא,
המלך ביקש מת'אנוס להראות לו איך השרשראות עובדות
-- ובמהרה קשר אותו במקומו, לפני שברח חזרה לארץ החיים.
כשת'אנטוס לכוד, אף אחד לא יכל למות, והעולם נכנס לכאוס.
הדברים חזרו למסלולם רק כשאל המלחמה ארס,
מעוצבן מזה שקרבות כבר לא היו כיפיים, שחרר את ת'אנטוס משלשלאותיו.
סיזיפוס ידע שגורלו קרב.
אבל היה לו עוד תעלול בשרוול.
לפני שמת, הוא ביקש מאשתו מרופה לזרוק את גופתו לכיכר המרכזית,
משם הוא ישטף לבסוף לנהר סטיקס.
עכשיו חזרה בין המתים, סיזיפוס פנה לפרספונה,
מלכת העולם התחתון, והתלונן
שאשתו לא כיבדה אותו בכך שלא סיפקה לו קבורה נאותה.
פרספונה נתנה לו רשות לחזור לעולם החיים
ולהעניש את מרופה, בתנאי שיחזור כשיסיים.
כמובן, סיזיפוס סרב לקיים את הבטחתו,
ועכשיו ברח מהמוות פעמיים על ידי שיטוי האלים.
לא תהיה פעם שלישית,
כשהשליח הרמס גרר את סיזיפוס חזרה להאדס.
המלך חשב שהוא חכם מהאלים,
אבל זאוס יצחק אחרון.
העונש של סיזיפוס היה משימה ברורה:
גלגול סלע ענק במעלה הגבעה.
אבל ברגע שהתקרב לפסגה, הסלע התגלגל כל הדרך חזרה למטה,
מה שהכריח אותו להתחיל שוב
... ושוב, ושוב לנצח.
היסטוריונים הציעו שהסיפור של סיזיפוס אולי נבע ממיתוסים עתיקים
על זריחת ושקיעת החמה, או מחזורים טבעיים אחרים.
אבל התמונה החיה של מישהו שנידון לחזרה אין סופית על משימה עקרה
הדהדה כאלגוריה למצב האנושי.
במאמר הקלאסי שלו, "המיתוס של סיזיפוס",
הפילוסוף האקזיסטנסיאלי אלבר קאמי השווה את העונש
לחיפוש האנושי חסר התועלת אחר משמעות ואמת
ביקום חסר המשמעות והמשמעות.
במקום להתייאש, קאמי דמיין את סיזיפוס פוגש את גורלו בהתרסה
כשהוא יורד בגבעה כדי לגלגל את הסלע שוב.
ואפילו אם המאמצים היום יומיים של חיינו
לפעמים נראים חזרתיים ואבסורדיים,
אנחנו עדיין נותנים להם משמעות וערך על ידי אימוצם כשלנו.