Legyen szó tüzes kerékhez láncolásról, pókká változtatásról
vagy májat tépő sasról,
a görög mitológia tele van történetekkel
borzalmas kínokat elszenvedő halandókról, akik kihívták az istenek haragját.
A leghíresebb büntetések egyike mégsem szörnyű kegyetlensége,
hanem nyugtalanító közelsége miatt emlékezetes.
Sziszüphosz volt Ephüra, a későbbi Korinthosz első királya.
Egyszerre volt bölcs uralkodó, aki városát gazdaggá tette,
és unokahúgát elcsábító ördögi zsarnok, aki hatalmát fitogtatva megölte vendégeit.
A vendégszeretet ilyen megsértése haragra gerjesztette az isteneket.
Sziszüphosz még így is elkerülhette volna a büntetést,
ha vakmerő önbizalma engedte volna.
A bonyodalom Aigina nimfa elrablásával kezdődik,
akit Zeusz óriás sas képében ragadott el.
Aigina apja, a folyamisten Aszóposz követte a nyomokat Ephüráig,
ahol találkozott Sziszüphosszal.
Az isten forrást fakasztott a városban,
ezért cserébe a király elmondta Aszópusznak, merre vitte Zeusz a lányt.
Amikor Zeusz erre rájött, őrjöngve utasította Tanathoszt, a Halált,
láncolja le Sziszüphoszt az alvilágban, hogy több bajt már ne okozzon.
De Sziszüphosz hű maradt fortélyos természetéhez.
Bebörtönzésekor a király megkérte Tanathoszt,
mutassa meg, hogy használja a láncokat,
majd gyorsan megkötözte, és visszaszökött az élők közé.
Tanathosz fogságba esett, senki nem tudott meghalni, és a világ a feje tetejére állt.
Csak akkor rendeződött minden, amikor a hadisten, Árész mérges lett,
hogy a háború így már nem móka, és kiszabadította Tanathoszt.
Sziszüphosz tudta, mire számíthat,
de tarsolyában volt még egy csel.
Halála előtt megkérte feleségét, Meropét, hogy holttestét vesse a köztérre,
ahonnan majd a Sztüx folyó partjára sodródik.
Újra a holtak között, Sziszüphosz felkereste Perszephonét,
az Alvilág királynőjét, és elpanaszolta,
hogy felesége meggyalázta, mivel nem temettette el rendesen.
Perszephoné engedélyt adott, hogy visszatérjen az élőkhöz,
hogy megbüntesse Meropét, feltéve ha azután visszatér.
Sziszüphosz persze megszegte ígéretét,
és másodjára is elkerülte a halált túljárva az istenek eszén.
Harmadjára viszont nem fogja.
A hírnök, Hermész visszarángatta Hádészhoz.
A király azt hitte, okosabb az isteneknél,
de Zeusz fog nevetni a a végén.
Sziszüphoszt egyszerű feladattal büntették meg:
hatalmas sziklát kellett egy hegyre felgörgetnie.
De amikor felért vele, a kő visszagurult,
így újra kellett kezdenie –
...aztán újra és újra, örökkön örökké.
Történészek szerint Sziszüphosz mondája ősi mítoszokból ered
a felkelő és lemenő napról vagy más természeti körforgásokról.
De a hiábavaló feladat végtelen ismétlésére ítélt egyén élénk képe
az emberi élethelyzet allegóriájaként tér vissza.
Híres esszéjében, a Sziszüphosz mítoszában
az egzisztencialista filozófus, Albert Camus összevetette a büntetést
az ember hiábavaló értelem- és igazságkeresésével
egy közömbös és értelmetlen világban.
De Camusnél Sziszüphosz nem reménytelen, hanem sorsával bátran szembenéző hős,
aki lefelé jön a hegyről, hogy a követ újra visszagörgesse.
Még ha életünk mindennapi küzdelmei
néha ugyanilyen ismétlődőnek és abszurdnak tűnnek is,
jelentést és értéket adhatunk nekik azzal, hogy sajátunkként fogadjuk el őket.