Fie că i-au legat de o roată în flăcări,
transformat în păianjeni
sau li s-a mâncat ficatul de vultur,
mitologia greacă abundă în povești în care zeii îi pedepsesc groaznic
pe muritorii care i-au supărat.
Totuși, una dintre cele mai faimoase pedepse
nu e amintită din cauza cruzimii șocante,
ci datorită familiarității tulburătoare.
Sisif a fost primul rege din Ephyra, Corintul de astăzi.
Deși era un conducător isteț, care a adus prosperitate cetății sale,
era și un tiran care și-a sedus nepoata
și a ucis vizitatori pentru a-și etala puterea.
Încălcarea tradiției sacre a ospitalității i-a înfuriat teribil pe zei.
Dar Sisif ar fi putut încă evita pedeapsa
dacă nu era așa de nechibzuit de încrezător în sine.
Problema a început când Zeus a răpit-o pe nimfa Aegina,
purtând-o în zbor sub forma unui vultur uriaș.
Tatăl Aeginei, zeul râurilor, Asopus, s-a dus pe urmele lor până în Ephyra,
unde l-a întâlnit pe Sisif.
În schimbul unui izvor făurit în oraș de către zeu,
regele i-a dezvăluit lui Asopus calea pe unde a trecut Zeus cu fata.
Când Zeus a aflat, a fost atât de furios încât i-a cerut lui Thanatos, zeul Morții,
să-l lege pe Sisif cu lanțuri în infern, ca să nu mai poată cauza probleme.
Dar Sisif și-a dovedit iar istețimea.
Când era pe cale să fie închis,
regele l-a rugat pe Thanatos să-i arate cum funcționează lanțurile,
și a inversat repede locurile,
evadând înapoi printre muritori.
Cu Thanatos captiv, nimeni nu putea muri și lumea s-a transformat în haos.
Lucrurile s-au întors la normal abia când zeul războiului, Ares,
mânios că luptele nu mai erau distractive, l-a eliberat pe Thanatos.
Sisif știa că reglarea de conturi era aproape,
dar mai avea un as în mânecă.
Înainte de a muri, și-a rugat soția, Merope,
să-i arunce trupul în piața publică,
de unde avea să fie într-un final purtat pe râul Styx.
Acum, înapoi printre morți,
Sisif a abordat-o pe regina infernului, Persefona,
și i s-a plâns că soția sa l-a jignit,
neorganizându-i o înmormântare adecvată.
Persefona i-a acceptat cererea de se întoarce printre vii
și de a o pedepsi pe Merope,
cu condiția că se va întoarce când termină treaba.
Firește, Sisif nu și-a ținut promisiunea,
păcălind acum a doua oară moartea și pe zei.
Nu avea să fie o a treia oară,
fiindcă mesagerul Hermes l-a dus pe Sisif înapoi la Hades.
Regele credea că e mai isteț decât zeii,
dar Zeus avea să râdă ultimul.
Pedeapsa lui Sisif era o sarcină simplă:
să împingă la deal un bolovan uriaș.
Dar pe măsură ce se apropia de vârf, piatra cădea tocmai până jos,
forțându-l s-o ia de la capăt...
iar și iar... pentru eternitate.
Istoricii au sugerat că povestea lui Sisif are rădăcini în mituri antice
despre răsăritul și apusul soarelui sau alte cicluri naturale.
Dar imaginea vie a cuiva condamnat să repete la nesfârșit o sarcină inutilă
a rezonat ca o alegorie asupra condiției umane.
În eseul său clasic, Mitul lui Sisif,
filozoful existențialist Albert Camus
a comparat pedeapsa cu căutarea zadarnică a umanității
pentru sens și adevăr,
într-un univers fără sens și indiferent.
În loc să dispere, Camus și l-a imaginat pe Sisif
împlinindu-și soarta sfidător,
pe măsură ce cobora dealul pentru a-și împinge din nou bolovanul.
Și chiar dacă eforturile noastre cotidiene
sunt uneori la fel de repetitive și absurde,
putem încă să le dăm însemnătate și valoare, asumânduni-le.