זה לא קשה לדמיין עולם שבו בכל רגע נתון,
אתם וכל מי שאתם מכירים יכולים להמחק מעל פני האדמה ללא אזהרה
ובלחיצת כפתור.
זו הייתה המציאות של מיליוני אנשים במשך 45 השנים
שלאחר מלה״ע השנייה,
שכיום מכונות "המלחמה הקרה".
בעוד ארה״ב וברית המועצות נאבקו בינהן מקצות שונים של העולם,
כל אחת מהן הייתה מודעת ליכולת ההשמדה הגרעינית של האחרת.
ויכולת זו הייתה על סף מימוש בזמן 13 הימים
של משבר הטילים בקובה.
ב-1961, ארה״ב ניסתה ללא הצלחה להדיח את הממשלה הקומוניסטית החדשה של קובה.
נסיון כושל זה כונה "מפרץ החזירים",
והוא שכנע את קובה לבקש עזרה מברה״מ.
רה״מ הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב נענה בשמחה
על ידי הצבת טילים גרעיניים בקובה,
לא רק בכדי להגן על האי,
אלא גם בתגובה לאיום הטילים האמריקאים שעל אדמת איטליה וטורקיה.
עד שהמודיעין האמריקאי עלה על התוכנית,
החומרים ליצירת הטילים כבר היו במקומם.
בישיבת חירום שנערכה ב-16 לאוקטובר 1962,
יועצים צבאיים המליצו על מתקפה אוירית על מתקני שיגור הטילים
וכן על פלישה לאי.
אבל הנשיא ג'ון פ. קנדי בחר בגישה זהירה יותר.
ב-22 לאוקטובר, הוא הכריז שחיל הים האמריקאי
ישבש הגעה של כל משלוח לקובה.
הייתה רק בעייה אחת:
סגר ימי נחשב אז לפעולה מלחמתית.
למרות שהנשיא קרא לזה הסגר
שלא מנע יבוא חיוני,
הסובייטים לא קנו את זה.
במכתב זועם לקנדי,
חרושצ'וב כתב, ״הפרת חופש השימוש במים טריטוריאליים
״ומרחב אוירי בינלאומי היא פעולה תוקפנית
שמוליכה את האנושות לסף תהום של מלחמה גרעינית כלל עולמית.״
וכך החלו 6 הימים הטעונים ביותר של המלחמה הקרה.
בעוד ארה״ב דרשה פירוק של הטילים,
קובה וברה״מ טענו כי הם למטרות הגנה בלבד.
ובעוד הטילים המשיכו להתחמש,
ארה״ב התכוננה לפלישה אפשרית.
ב-27 לאוקטובר, מטוס ריגול שהוטס על ידי רס״ן רודולף אנדרסון
יורט על ידי טיל סובייטי.
באותו יום, צוללת סובייטית טעונה בראש נפץ גרעיני הופצצה עם פצצת עומק
ששחררה אונייה של חיל הים האמריקאי במטרה לסמן לצוללת לשוב לפני המים.
מפקדי הצוללת, שעומקה הרב מנע יכולת תקשורת עם האוניה,
חשבו שהחלה מלחמה והחלו בהכנות לשיגור טורפדו גרעיני.
החלטה שכזו דרשה הסכמה בפה אחד משלושת הקצינים.
מפקד הכלי והקומיסר הפוליטי אישרו את השיגור,
אבל וסילי ארחיפוב, הקצין הראשון, סרב.
החלטתו מנעה אסון ואולי אף הצילה את העולם כולו.
אבל זה לא היה סוף המשבר.
לראשונה בהסטוריה,
צבא ארה״ב הכין את עצמו למצב כוננות הגנתית מדרגה 2,
דרגה מתחת למצב של מלחמה גרעינית.
עם מאות טילי גרעין מוכנים לשיגור,
שעון יום הדין המטאפורי הראה דקה אחת לפני חצות.
אבל המגעים הדיפלומטיים המשיכו.
בוושינגטון די.סי, היועץ המשפטי לממשלה רוברט קנדי
נפגש בחשאי עם השגריר הסובייטי אנטולי דוברינין.
לאחר דיונים לוהטים, הם הגיעו להצעה הבאה.
ארה״ב תפנה את בסיסי הטילים שלה בטורקיה ובאיטליה
ותבטיח שלא תפלוש לקובה לעולם,
בתמורה לנסיגת ברה״מ מקובה תחת פיקוח של האו״ם.
ברגע שהסתיימה הפגישה,
דוברינין התקשר למוסקבה והפציר כי השעון מתקתק
ואסור לפספס את ההזדמנות.
בשעה 9 למחרת בבוקר,
הגיע מסר מחרושצ'וב
שאמר כי ברה״מ מפנה את טיליה מקובה.
המשבר הסתיים.
למרות הביקורת שהם ספגו מממשלותיהם
בשל ניהול משא ומתן עם האוייב,
ניתוחים עכשווים של אירועים הסטוריים מראים שקיימת הערכה רבה
ליכולותיהם של קנדי וחרושצ'וב לפתור את המשבר בדרך דיפלומטית.
אבל הלקח המדאיג היה שטעות קטנה אחת בתקשורת,
או החלטה פזיזה של מפקד עלולות היו לסכל את כל מאמציהם,
כפי שכמעט קרה לולא בחירתו האמיצה של וסילי ארחיפוב.
משבר הטילים בקובה חשף עד כמה שברירית היא הפוליטיקה האנושית
בהשוואה לכוח האימתני העומד לרשותה.