Nem légből kapott egy olyan világ képe, ahol bármelyik pillanatban
ön és minden ismerőse figyelmeztetés nélkül,
egy gombnyomásra meghalhat.
A II. világháborút követő 45 évben ez jellemezte milliók hétköznapjait,
mely időszakot ma már
hidegháborúként ismerünk.
Miközben az Egyesült Államok és a Szovjetunió farkasszemet nézett egymással,
mindketten tudták, hogy a másik nukleáris fegyvere akár el is pusztíthatja őket.
A pusztítás pedig sosem került olyan közelségbe, mint a kubai rakétaválság
13 napja során.
1961-ben az USA kudarcot vallott Kuba kommunista kormányának megdöntésében.
A sikertelen próbálkozás disznó-öbölbeli fiaskó néven vált ismertté,
aminek hatására Kuba a Szovjetuniótól kért segítséget.
A szovjet elnök, Nyikita Hruscsov pedig örömmel állt rendelkezésre,
s titokban nukleáris rakétákat telepített Kubába,
a sziget védelmezésén túl válaszképp
az Olasz- és Törökországba telepített amerikai rakétafegyverekre.
Mire az amerikai hírszerzés tudomást szerzett a tervről,
a rakétákhoz szükséges felszerelés már a helyén volt.
Egy 1962. október 16-i rendkívüli ülésen
a katonai tanácsadók a rakéták légicsapását
és a sziget megszállását sürgették.
Ám John F. Kennedy elnök a helyzet óvatosabb kezelése mellett döntött.
Október 22-én bejelentette, hogy az amerikai haditengerészet
minden Kubába tartó szállítmányt elfog.
Mindössze egy gond volt:
a tengeri blokád háborús cselekménynek számít.
Ugyan az elnök karanténnak nevezte,
ami nem érintette a létszükségleti cikkeket,
a szovjeteknek nem volt ínyére ez a fajta megkülönböztetés.
Egy Kennedynek küldött felháborodott levélben
Hruscsov azt írta: "A nemzetközi vizek és légtér szabad használatának
megsértése agressziónak minősül,
amely az emberiséget a nukeláris világháború szakadékának szélére sodorja."
S ebből lett a hidegháború legsúlyosabb, hat napig tartó válsága.
Amíg az USA a rakéták eltávolítását követelte,
Kuba és a Szovjetunió kitartott amellett, hogy csupán védelmi célt szolgálnak.
A fegyverek tehát élesek maradtak,
az USA pedig egy lehetséges invázióra készült.
Október 27-én egy Rudolph Anderson által vezetett kémrepülőt
lelőttek egy szovjet rakétával.
Egyazon napon, egy szovjet atom-tenger- alattjárót eltalált egy amerikai hadihajó
által kilőtt lövedék, mellyel jelezni próbáltak, hogy jöjjön a felszínre.
Mivel túl mélyen voltak a kommunikációhoz, a tengeralattjárón azt hitték,
elkezdődött a háború, és felkészültek a nukleáris torpedó kilövésére.
E döntésre egyhangúlag három tisztnek is rá kellett bólintania.
A kapitány és a politikai tiszt is zöld utat adott,
ám Vaszilij Arkipov másodtiszt megvétózta a kilövést.
Döntése nem csak a napot, de talán a világot is megmentette.
Azonban a válság még nem ért véget.
A történelem során először
az amerikai hadsereg DEFCON 2-es készenléti szintet hirdetett,
mely az atomháborút megelőző legmagasabb védelmi készültségi szint.
Nukleáris rakéták százai álltak kilövésre készen,
s a képzeletbeli ítéletnapi óra éjfél előtt egy perccel állt.
De a diplomáciai erőfeszítések folytatódtak.
Washingtonban Robert Kennedy igazságügy-miniszter
titokban találkozott Anatolij Dobrinyin szovjet nagykövettel.
Kemény alkudozás után a következő megállapodásra jutottak.
Az USA visszahívja rakétáit Törökországból és Olaszországból,
és ígéretet tesz, hogy soha nem szállja meg Kubát,
cserébe a szovjetek az ENSZ felügyelete alatt kivonulnak a szigetországból.
A tárgyalás végeztével
Dobrinyin táviratot küldött Moszkvába, hogy sürget az idő,
és nem kellene elszalasztani ezt a lehetőséget.
Másnap reggel 9 órakor
üzenet érkezett Hruscsovtól,
miszerint a szovjet rakétákat elszállítják Kubából.
A válság véget ért.
Ugyan saját kormányuk mindkettőjüket kritikával illette,
hogy lepaktáltak az ellenséggel,
a mai történelmi elemzések csodálattal adóznak Kennedy és Hruscsov
erőfeszítéseinek, hogy diplomáciai úton oldották meg a krízist.
A zavarba ejtő tanulság pedig az, hogy egy apró kommunikációs hiba
vagy egy parancsnok elhamarkodott döntése meghiúsíthatta volna erőfeszítéseiket.
Hisz Vaszilij Arkipov bátor döntése nélkül ez be is következett volna.
A kubai rakétaválság megmutatta, milyen törékeny is a politika,
ahhoz képest, hogy milyen rémisztő hatalommal bír.