Nije teško zamisliti svet, u kom u bilo kom momentu
vi i svi koje poznajete biste mogli da budete zbrisani bez upozorenja,
pritiskom na dugme.
To je bila stvarnost za milione ljudi tokom perioda od 45 godina
nakon Drugog svetskog rata,
perioda poznatog kao Hladni rat.
Tokom planetarnog sukoba Sjedinjenih Država i Sovjetskog saveza
obe strane su znale da druga strana ima nuklearno oružje u stanju da ih uništi.
A uništenje nikad nije bilo bliže na vidiku kao tokom trinaestodnevne
Kubanske raketne krize.
SAD su 1961. neuspešno pokušale da svrgnu novoizabranu komunističku vladu Kube.
Taj neuspeli pokušaj je poznat kao Zaliv svinja
i ubedio je Kubu da zatraži pomoć od SSSR-a.
Sovjetski premijer Nikita Hruščov se rado povinovao,
šaljući u tajnosti nauklearne rakete Kubi,
ne samo da bi zaštitio ostrvo,
već da bi neutralisao pretnje od raketa SAD-a u Italiji i Turskoj.
Dok su američki obaveštajci otkrili plan,
materijali za pravljenje raketa su već bili isporučeni.
Na hitnom sastanku 16. oktobra 1962,
vojni savetnici su zahtevali vazdušni napad na raketna skloništa
i invaziju ostrva.
No predsednik Džon F. Kenedi je odabrao smotreniji pristup.
Najavio je 22. oktobra da će američka mornarica
presretati sve pošiljke za Kubu.
Postojao je samo jedan problem:
mornarička blokada se smatrala ratnim činom.
Iako je to predsednik nazvao karantinom
koji nije blokirao osnovne potrepštine,
Sovjetima se nije svidela ta razlika.
U pismu zgražavanja upućenom Kenediju,
Hruščov je napisao: "Narušavanje slobode korišćenja međunarodnih voda
i međunarodnog vazdušnog prostora je čin agresije
koji gura čovečanstvo ka ambisu svetskog rata nuklearnim raketama."
Tako je počelo najzategnutijih šest dana Hladnog rata.
Dok su SAD zahtevale uklanjanje raketa,
Kuba i SSSR su insistirali da je to radi samoodbrane.
I kako su nastavili da se naoružavaju,
SAD su se pripremale za moguću invaziju.
Špijunski avion, kojim je upravljao major Rudolf Anderson je 27. oktobra
oboren sovjetskim projektilom.
Istog dana, sovjetska podmornica s nuklearnim naoružanjem je pogođena
malom dubinskom bombom s mornarice SAD-a kojom joj je signalizirano da izroni.
Komandiri na podmornici, bejavši preduboko da bi komunicirali s površinom,
mislili su da je rat počeo i spremali su se da ispale nuklearni torpedo.
Tu odluku su morala jednoglasno da donesu tri oficira.
Kapetan i politički oficir su obojica odobrili lansiranje,
no Vasilij Arhipov, drugi po rangu, je odbio.
Njegova odluka je spasila dan, a moguće i svet.
Međutim, kriza nije bila gotova.
Prvi put u istoriji,
SAD vojska je proglasila DEFCON 2,
spremnost na odbranu u slučaju nuklearnog rata.
Sa stotinama nuklearnih raketa spremnih za lansiranje,
metaforički sat sudnjeg dana otkucavao je minut do ponoći.
No, nastavilo se sa diplomatijom.
U Vašingtonu se državni tužilac Robert Kenedi
u tajnosti sastao sa sovjetskim ambasadorom Anatolijem Dobrinjinom.
Nakon intenzivnih pregovora, stigli so do sledećeg predloga.
SAD će da uklone svoje rakete iz Turske i Italije
uz obećanje da nikad neće napasti Kubu,
u zamenu za sovjetsko povlačenje iz Kube pod nadzorom UN-a.
Čim je sastanak završen,
Dobrinjin je poslao telegram Moskvi s rečima da je ključni momenat
i da ne bi trebalo propustiti priliku.
I u 9 ujutru sledećeg dana,
stigla je poruka od Hruščova
kojom je javljeno da će ukloniti sovjetske rakete iz Kube.
Kriza je time završena.
Dok su ih svojevremeno kritikovale njihove cenjene vlade
zbog pregovaranja s neprijateljem,
savremena istorijska analiza pokazuje izuzetno divljenje
prema sposobnosti Kenedija i Hruščova da diplomatski reše krizu.
No uznemirujuće naravoučenije je da mala greška u komunikaciji
ili odluka komandira u deliću sekunde su mogli da osujete sve njihove napore,
kao što se umalo i desilo da nije bilo hrabre odluke Vasilija Arhipova.
Kubanska raketna kriza je razotkrila koliko je krhka ljudska politika
u poređenju sa zastrašujućom moći koju može da oslobodi.