"Només volia un ascens molt merescut,
i em va dir que m'assegués a la taula
i m'obrís de cames".
"Tots els homes de l'oficina van escriure en un paper
tots els favors sexuals que els podria fer.
Només havia demanat un despatx amb finestra".
"Li vaig demanar consell per aprovar un projecte de llei
i em va preguntar si havia portat les genolleres".
Aquestes són algunes de les horribles històries
que m'han explicat dones aquest últim any,
mentre investigava l'assetjament sexual a la feina.
I vaig descobrir
que és una epidèmia mundial.
És una realitat horrible per a milions de dones,
quan l'únic que volen és anar a treballar
cada dia.
L'assetjament sexual no discrimina.
Pots dur faldilla,
roba quirúrgica
o roba militar.
Pots ser jove o vella,
casada o soltera,
blanca o negra.
Pots ser republicana, demòcrata o independent.
Vaig escoltar moltes dones:
policies,
membres de l'exèrcit,
assessores financeres,
actrius, enginyeres, advocades,
banqueres, comptables, professores...
periodistes.
Resulta que l'assetjament sexual
no és qüestió de sexe,
sinó de poder
i del que et fa algú
per intentar prendre't el poder.
Avui sóc aquí
per animar-vos a saber que podeu recuperar el poder.
(Aplaudiments)
El 6 de juliol de 2016
vaig saltar d'un penya-segat jo sola.
Va ser el moment més terrorífic de la meva vida,
una decisió horrible.
Em vaig llançar a l'abisme jo sola,
sense saber què hi havia a baix.
Però llavors va passar una cosa meravellosa:
centenars de dones van començar a contactar-me
per compartir les seves històries de dolor, agonia i vergonya.
Em van dir que em vaig convertir en la seva veu,
perquè elles no en tenien.
I llavors em vaig adonar que, fins i tot al segle XXI,
cada dona té una història.
Com la Joyce,
supervisora d'auxiliars de vol,
a qui el seu cap, cada dia,
li explicava el porno que havia mirat la nit abans
mentre dibuixava penis a la llibreta.
Quan es va queixar,
li van dir boja i la van acomiadar.
Com la Joanne, banquera de Wall Street.
Els seus companys li deien la paraula que comença per "p" cada dia.
Es va queixar
i, titllada de problemàtica,
no va poder fer cap altre negoci a Wall Street.
Com l'Elizabeth, oficial de l'exèrcit.
Els seus subordinats li passaven bitllets d'un dòlar per davant de la cara
i li deien que ballés per a ells.
Quan es va queixar al seu superior,
li va dir: "Com? Només un dòlar?
Te'n mereixes almenys cinc o deu!"
Després de llegir,
respondre
i plorar amb tots aquests correus,
em vaig adonar que tenia molta feina.
Els fets alarmants són aquests:
una de cada tres dones, que sapiguem,
ha patit assetjament sexual a la feina.
El 71 % dels casos no es denuncien mai.
Per què?
Perquè les dones que ho fan públic
són titllades de mentideres, problemàtiques,
són menyspreades i destrossades,
degradades, posades a la llista negra
i acomiadades.
Denunciar l'assetjament, pot acabar amb la teva carrera.
De totes les dones que m'han contactat,
n'hi ha molt poques que encara ara treballin en l'àmbit que desitgen.
I això és indignant.
Jo també vaig callar al principi.
Em va passar al final del meu any com a Miss America,
en una reunió amb un executiu de televisió molt famós
a Nova York.
Pensava que m'ajudava,
fent moltes trucades.
Vam anar a sopar,
i al seient de darrere del cotxe, se'm va abalançar
i em va ficar la llegua fins la gola.
No sabia que per "anar per feina"... què beneita!
també pensava magrejar-me.
I una setmana després,
a Los Angeles, en una reunió amb un publicista,
em va tornar a passar.
Una altra vegada, al cotxe.
Em va agafar pel coll,
i em va empènyer tant contra el seu entrecuix
que no podia respirar.
Aquestes són les accions que et redueixen l'autoestima.
Són accions que, fins fa poc,
ni tan sols anomenava agressió.
Per això tenim tanta feina a fer.
Després de l'any com a Miss America,
vaig conèixer molta altra gent coneguda,
inclòs Donald Trump.
Quan ens van fer aquesta foto el 1988,
ningú podia preveure on seríem avui.
(Riures)
Jo lluitant per abolir l'assetjament sexual a la feina;
ell de president dels Estats Units
malgrat tot.
Poc després, em van donar la primera feina a les notícies
a Richmond, Virginia.
Mireu el somriure confiat i la jaqueta rosa brillant.
Obvieu el pentinat.
(Riures)
M'esforçava tant a demostrar que les rosses tenim cervell.
Però, irònicament, una de les meves primeres notícies
va ser l'audiència d'Anita Hill a Washington, DC.
I poc després,
jo també vaig patir assetjament sexual a la feina.
Cobria una notícia a la Virginia rural
i quan vam tornar al cotxe,
el càmera em va començar a preguntar
si havia gaudit quan m'havia tocat els pits
per posar-me el micròfon.
I només era el començament.
Em vaig agafar fort a la porta del cotxe,
això era abans dels mòbils.
Estava paralitzada.
M'imaginava rodant per la calçada,
mentre el cotxe anava a 80 km/h, com a les pel·lícules,
i em preguntava el mal que faria.
Quan la història de Harvey Weinstein va sortir a la llum,
un dels magnats més coneguts de Hollywood,
les al·legacions eren horribles.
Però moltes dones ho van fer públic,
i em vaig adonar que havia fet alguna cosa de profit.
(Aplaudiments)
La seva excusa va ser lamentable.
Deia que era fill dels 60 i dels 70,
aquesta era la cultura llavors.
Sí, llavors la cultura era aquesta,
i, per desgràcia, encara ho és.
Per què?
Per tots els mites
encara associats a l'assetjament sexual.
"Les dones haurien de buscar una altra feina i una altra carrera."
És clar.
Digues-ho a una mare soltera amb dues feines,
intentant sobreviure
i que pateix assetjament sexual.
"Les dones
són les que ho provoquen".
Per la roba que portem
i el maquillatge que ens posem.
Suposo que les dessuadores de les enginyeres d'Uber a Silicon Valley
són tan provocatives!
"Les dones s'ho inventen".
És clar, és tan divertit i gratificant
ser menyspreada i escorxada.
Us ho dic jo.
"Fan aquestes declaracions per ser famoses i riques".
El nostre president va dir això.
Segur que a la Taylor Swift,
una de les cantants més famoses i riques del món,
no li calien ni diners, ni fama
quan va fer públic el cas de grapejament
i volia un dòlar a canvi.
Estic tan contenta que ho fes.
Notícia d'última hora:
la història mai revelada sobre les dones i l'assetjament sexual a la feina:
les dones només volen un ambient segur,
acollidor i sense assetjament.
Ja està.
(Aplaudiments)
Què fem, doncs, per recuperar el nostre poder?
Tinc tres solucions.
Número u:
hem de convertir els testimonis i els incitadors en aliats.
El 98 % de les empreses dels EUA tenen, actualment,
polítiques de formació sobre l'assetjament sexual.
El 70 % tenen programes de prevenció.
Tot i això, generalment,
els testimonis i espectadors no ho fan públic.
El 2016,
la Harvard Business Review ho va anomenar "l'efecte testimoni".
I tot i això, recordeu l'11-S.
Quantes vegades hem sentit
"Si veus alguna cosa,
digues-ho".
Imagineu l'impacte si això ho fessin
els testimonis d'assetjament sexual a la feina,
que reconeguessin i aturessin aquests casos,
que s'enfrontessin als autors
i ajudessin i protegissin les víctimes.
Aquest és el meu crit als homes:
necessitem la vostra ajuda.
I a les dones, també:
d'incitadors a aliats.
Número dos:
canviem les lleis.
Quants de vosaltres sabeu
si teniu una clàusula d'arbitratge forçat
al contracte laboral?
No hi ha gaires mans.
Si no ho sabeu, hauríeu.
Per què?
La revista TIME ho anomena
aquí, a la pantalla,
"La lletra molt petita dels contractes
que silencia les denúncies d'assetjament sexual".
Això vol dir que
l'arbitratge forçat elimina el dret a la setena esmena
per a un judici públic.
És secret.
No tens els mateixos testimonis ni declaracions.
En molts casos, l'empresa tria el mediador.
No hi ha apel·lacions
i el treballador només guanya un 20 % de les vegades.
Com ja he dit, és un secret
i ningú sap què t'ha passat.
Per això he treballat tant
al Capitoli, a Washington, DC,
per canviar les lleis.
Als senadors els dic
que l'assetjament sexual és apolític.
Abans d'assetjar-te,
no et pregunten si ets republicà o demòcrata.
Ho fan i prou.
Per això els hauria de preocupar.
Número tres:
siguem valentes.
Comença per aixecar-nos
i apujar-nos l'autoestima.
Ens aixequem, parlem
i expliquem al món què ens ha passat.
Ja sé que fa por,
però fem-ho pels nostres fills.
Aturem això per a les noves generacions.
Jo sé que ho vaig fer pels meus fills.
Van ser primordials per prendre la decisió
de fer-ho públic o no.
Els meus fills preciosos,
el Christian, de 12 anys,
i la Kaia, de 14.
I els vaig subestimar.
El primer dia d'escola
es va fer pública la resolució,
i em feia tanta por el que haurien de viure.
En tornar de l'escola la meva filla em va dir
que li havien preguntat que què m'havia passat durant l'estiu.
Em va mirar als ulls
i em va dir: "Mama,
estava tan orgullosa
de dir que ets la meva mare".
Dues setmanes després,
quan va ser prou valenta per enfrontar-se a dos nens
que li feien la vida impossible,
va tornar a casa i em va dir:
"Mama, he estat valenta,
perquè t'he vist fer-ho a tu".
(Aplaudiments)
El regal de la valentia és contagiós.
I espero que el meu viatge us hagi inspirat,
perquè ara mateix és el punt àlgid.
Estem vivint la història.
Més i més dones ho fan públic i diuen:
"Ja n'hi ha prou".
(Aplaudiments)
La meva última petició per a les empreses és:
torneu a contractar totes les dones que van perdre la feina
per un imbècil.
Perquè sé que les dones
ja no serem subestimades, intimidades o apartades,
no serem silenciades pels mètodes de les classes dirigents
o per les relíquies del passat.
No.
Ens aixecarem i parlarem,
que se sentin les nostres veus.
Serem les dones que hem de ser.
I sobretot,
sempre serem valentes.
Gràcies.
(Aplaudiments)