"רציתי רק בקידום שמאוד הגיע לי,
"והוא אמר לי לעלות על השולחן
"ולפתוח ת'רגליים."
"כל הגברים במשרד שלי כתבו על דף נייר
"את הצ'ופרים המיניים שאוכל לתת להם.
"ואני רק ביקשתי משרד עם חלון."
"שאלתי אותו איך אוכל להעביר חוק מסוים;
"הוא שאל אם הבאתי את רפידות הברכיים."
אלה רק אחדים מהסיפורים האיומים
ששמעתי מנשים בשנה האחרונה,
כשחקרתי הטרדות מיניות במקום העבודה.
ומה שגיליתי הוא,
שזאת מגיפה כלל-עולמית.
זאת מציאות מחרידה עבור מיליוני נשים,
שרק רוצות ללכת כל יום לעבודה.
ההטרדה המינית אינה מפלה.
את יכולה ללבוש חצאית,
מדי בית-חולים,
מדי ב' צבאיים.
את יכול להיות צעירה או זקנה,
נשואה או רווקה,
שחורה או לבנה.
את יכולה להיות רפובליקנית, דמוקרטית או בוחרת עצמאית.
הקשבתי לנשים כה רבות -
שוטרות,
נשות צבא,
עוזרות פיננסיות,
שחקניות, מהנדסות, עורכות-דין,
בנקאיות, רואות חשבון, מורות...
עיתונאיות.
בהטרדה המינית, כך מסתבר,
העיקר איננו מין,
אלא כוח,
ומה שמישהו עושה לך
בנסיון לשלול ממך את כוחך.
ואני באתי הנה היום
כדי לעודד וליידע אתכן שאתן יכולות לקחת בחזרה את כוחכן.
(מחיאות כפיים)
ב-6 ליולי 2016,
קפצתי לבדי מראש צוק.
זה היה הרגע הכי מפחיד בחיי;
זו היתה בחירה מייסרת.
נפלתי לתהום, לגמרי לבדי,
מבלי לדעת מה מצפה לי למטה.
אבל אז החל לקרות משהו מופלא.
אלפי נשים החלו ליצור איתי קשר
כדי לחלוק את סיפורי הכאב, הייסורים והבושה שלהן.
הם אמרו לי שהפכתי לקול שלהן --
קולן לא נשמע.
ולפתע הבנתי שאפילו במאה ה-21
עדיין יש לכל אישה סיפור.
למשל, ג'ויס,
מפקחת דיילות,
שהבוס שלה, בכל יום בישיבות,
נהג לספר לה על הפורנו שבו צפה בלילה הקודם
בעודו מצייר פינים בפנקסו.
היא פנתה להתלונן. היא כונתה "משוגעת" ופוטרה.
או ג'ואן, בנקאית מוול סטריט.
עמיתיה הזכרים כינו אותה מידי יום במילת ה"כ" הנתעבת.
היא התלוננה --
כונתה "עושה בעיות"
ומאז לא עבדה יותר בוול סטריט.
כמו אליזבת, קצינה בצבא.
הזכרים שתחת פיקודה היו מנופפים שטרות של דולר בפרצופה,
ואומרים, "תרקדי בשבילי!"
וכשהיא פנתה לרב-סרן להתלונן,
אמר, "מה? רק דולר אחד?
"את שווה לפחות חמישה או עשרה!"
אחרי שקראתי הכל,
עניתי לכולן
ובכיתי מול כל המכתבים האלה,
הבנתי שמוטלת עלי עבודה עצומה.
הנה כמה מהעובדות המבהילות:
אחת מכל שלוש נשים -- לפי מה שידוע לנו --
הוטרדה מינית במקום העבודה.
71% מהתקריות האלה לא מדווחות לעולם.
מדוע?
כי כאשר נשים באות ומספרות,
עדיין אומרים שהן "שקרניות" ו"עושות בעיות",
והן מושפלות, מבוזות,
מורדות בדרגה, מוכנסות לרשימה שחורה
ומפוטרות.
במקרים רבים, הדיווח על הטרדה מינית עלול לשים קץ לקריירה שלך.
מכל הנשים שיצרו איתי קשר,
אין כמעט אחת שעובדת כיום במקצועה הקודם,
וזה מרתיח.
גם אני סתמתי בהתחלה את הפה.
זה קרה לי לקראת סוף השנה שלי כ"מיס אמריקה",
כשנפגשתי בעיר ניו-יורק עם מנהל בכיר מאד בטלוויזיה.
חשבתי שהוא יעזור לי באותו יום לנהל את שיחות הטלפון הרבות.
יצאנו למסעדה,
ובמושב האחורי של המכונית הוא פתאום זינק עלי
ותקע את הלשון שלו לתוך הגרון שלי.
לא היה לי מושג שכדי "להיכנס לתחום" -- ברוב טיפשותי --
אני צריכה לתת לו להיכנס לתחתונים שלי.
וכעבור שבוע אחד בלבד,
כשהייתי בלוס-אנג'לס בפגישה עם יחצ"ן רם-דרג,
זה קרה שוב.
וגם הפעם במכונית.
הוא תפס את צווארי בידו,
ודחף את ראשי אל מפשעתו בכוח כזה,
שלא יכולתי לנשום.
האירועים האלה מרוקנים ממך את כל הבטחון העצמי.
אלה הם האירועים, שעד לאחרונה,
אפילו לא ראיתי בהם תקיפה.
ולכן יש לנו כל-כך הרבה עבודה.
אחרי השנה שלי כ"מיס אמריקה",
המשכתי להיפגש עם המון דמויות מפורסמות,
כולל דונלד טראמפ.
כשהתמונה הזאת צולמה, ב-1988,
איש לא היה מסוגל לחזות איפה נהיה היום:
(צחוק)
אני לוחמת להפסיק את ההטרדות המיניות בעבודה,
והוא - נשיא ארצות הברית, למרות ההטרדות.
וקצת אחר-כך קיבלתי לראשונה עבודה כקריינית חדשות בטלוויזיה
בריצ'מונד שבווירגי'ניה.
ראו את החיוך הבוטח עם המקטורן בוורוד בהיר.
השיער - לא משהו.
(צחוק)
התאמצתי מאד להוכיח שהבלונדיניות חכמות מאד.
אבל באופן אירוני, אחד הסיקורים הראשונים שלי
היה השימוע של אניטה היל בוושינגטון הבירה.
וקצת אחר-כך,
גם אני ספגתי הטרדה מינית במקום העבודה.
הכנתי כתבה בווירג'יניה הכפרית,
וכשחזרנו למכונית,
הצלם שלי התחיל לשאול אותי
באיזו מידה נהניתי מכך שהוא נגע בשדי
כשהצמיד אלי את המיקרופון.
ומשם זה הלך והתדרדר.
דחקתי את עצמי כנגד דלת הנוסע --
זה היה לפני הטלפונים הניידים.
הייתי אחוזת-אימה.
ממש ראיתי את עצמי מתגלגלת אל מחוץ לדלת
כשהמכונית נוסעת ב-80 קמ"ש כמו שראיתי בסרטים
ותהיתי עד כמה זה יכאב.
כשהתפרסם הסיפור על הרווי ויינשטיין --
אחד מאילי הסרטים הכי ידועים בהוליווד --
הדברים שיוחסו לו היו איומים.
אבל המון נשים נחשפו,
וזה גרם לי להבין שמה שעשיתי עורר משהו.
(מחיאות כפיים)
היה לו תירוץ כל-כך צולע.
הוא אמר שהוא תוצר של שנות ה-60 וה-70,
ושזו היתה התרבות אז.
נכון, זאת היתה אז התרבות,
ולמרבה הצער, היא עדיין כזאת.
מדוע?
בגלל כל המיתוסים שקיימים עדיין סביב ההטרדה המינית.
"נשים צריכות פשוט להחליף עבודה ולבחור בקריירה אחרת."
כן, בטח.
ספרו את זה לאם היחידנית שעובדת בשתי משרות,
כדי לגמור את החודש,
ובנוסף, גם מוטרדת מינית.
"נשים --
"הן מזמינות את זה."
עם הבגדים שאנו לובשות
והאיפור שלנו.
בטח. כנראה שהקפושונים של מהנדסות "אובר" בעמק הסיליקון"
ממש פרובוקטיביים.
"נשים ממציאות את זה."
בטח. זה הרי כזה כיף ומתגמל
להיות מושפלת ומבוזה.
אני מכירה את זה.
"נשים טוענות ככה כי הן רוצות להיות מפורסמות ועשירות."
הנשיא שלנו אמר את זה.
אני בטוחה שטיילור סוויפט
אחת הזמרות הכי מפורסמות ועשירות בעולם,
לא היתה זקוקה לעוד כסף ותהילה
כשהיא תבעה במשפט ההטרדה שלה
פיצויים של דולר אחד.
ואני ממש שמחה שהיא עשתה זאת.
מבזק חדשות:
הסיפור שלא סופר אודות הנשים וההטרדות המיניות במקום העבודה:
נשים מעוניינות רק בסביבה בטוחה, מקבלת ונטולת-הטרדות.
זה הכל.
(מחיאות כפיים)
אז איך נחזיר לעצמנו את כוחנו?
יש לי שלושה פתרונות.
מס' 1:
עלינו להפוך עוברי-אורח ומעלימי-עין לבני-ברית.
כיום, 98% מהתאגידים בארה"ב
מנהלים מדיניות הכשרה בנושא ההטרדה המינית.
ב-70% מהם יש תכניות מניעה.
אבל הרוב המכריע
של עוברי-אורח ומעלימי-עין אינם נחשפים.
ב-2016,
ה"הרוורד ביזנס ריוויו" כינה זאת "אפקט המשקיף מהצד."
ובכל זאת -- זיכרו את ה-11.9.
שמענו מיליון פעמים
"כשאתם רואים משהו,
"אימרו משהו."
דמיינו כמה כוח יהיה לזה אם נעביר את זה
גם לעוברי האורח במקום העבודה ביחס להטרדות המיניות --
לזהות ולהפסיק תקריות אלה;
להתייצב מול העבריינים;
לעזור לקורבנות ולהגן עליהן.
זאת זעקתי לגברים:
אנו זקוקות לכם במאבק הזה.
וגם לנשים:
להפוך מעלימי-עין לבני-ברית.
מס' 2:
שנו את החוקים.
כמה מכן יודעות
אם קיים סעיף גישור בכפייה
בחוזה העסקתכן?
לא הרבה ידיים.
אם אינכן יודעות, כדאי שתבררו זאת,
והנה הסיבה.
כתב העת "טיימס" מכנה זאת,
הנה זה כאן, על המסך,
"האותיות הקטנטנות בחוזה
"שמונעות חשיפה של הטרדות מיניות."
וזאת המשמעות:
הגישור בכפייה גוזל מכן את זכותכן לפי התיקון השביעי בחוקה
למשפט עם חבר מושבעים.
זהו סוד.
אינכן זוכות לאותם עדים או הצהרות.
במקרים רבים, החברה בוחרת עבורכן את המגשרים.
אין ערעורים,
ורק ב-20% מהמקרים המועסקת זוכה במשפט.
אבל, שוב, זהו סוד.
וכך איש איננו יודע לעולם מה קרה לכן.
ולכן אני עובדת בפרך
בגבעת הקפיטול שבוושינגטון הבירה
כדי לשנות את החוקים, וזה מה שאני אומרת לסנטורים:
ההטרדות המיניות אינן פוליטיות.
לפני שמישהו מטריד אותך,
הוא לא שואל אם את רפובליקנית או דמוקרטית.
הוא פשוט עושה את זה.
ולכן זה צריך להיות חשוב לכולנו.
מס' 3:
היו קשוחות.
זה מתחיל מכך שנרים את ראשינו
ונבנה בטחון עצמי.
ונתייצב ונשמיע את קולנו,
ונספר לעולם מה קרה לנו.
אני יודעת שזה מפחיד,
אבל בואו נעשה זאת למען ילדינו.
בואו נפסיק את זה למען הדורות הבאים.
אני ידעתי שאני עושה זאת למען ילדי.
הם היו בראש מעייני כשבאתי להחליט
אם להיחשף או לא.
הילדים הנהדרים שלי,
בני בן ה-12, כריסטיאן,
ובתי בת ה-14, קאיה.
וכמה שהמעטתי בהערכתי אותם.
היום הראשון בביה"ס, בשנה שעברה,
היה במקרה יום ההכרעה בענייני וחרדתי מאד ממה שמצפה להם.
ואז בתי באה הביתה מביה"ס ואמרה,
"אמא, כל-כך הרבה אנשים שאלו אותי מה קרה לך בקיץ."
ואז היא הביטה בעיני
ואמרה, "ואמא,
"הייתי כל-כך גאה
"לומר שאת אמא שלי."
וכעבור שבועיים,
כשהיא אזרה סוף-סוף אומץ להתייצב מול שני ילדים
שמיררו את חייה,
היא באה הביתה ואמרה, "אמא,
"מצאתי את האומץ לעשות זאת
"כי ראיתי אותך עושה זאת."
(מחיאות כפיים)
תבינו, מתנת האומץ היא מידבקת.
ואני מקווה שהדרך שעברתי העניקה לכן השראה,
כי כרגע, זאת נקודת המפנה.
אנו עדות להיסטוריה בהתהוותה.
יותר ויותר נשים נחשפות ואומרות,
"עד כאן!"
(מחיאות כפיים)
הנה פנייתי האחרונה לארגונים.
בואו ונעסיק מחדש את כל הנשים שאיבדו את הקריירות שלהן
בגלל איזה שמוק אקראי.
כי זה מה שאני יודעת על נשים:
לא עוד ניתן שימעיטו בערכנו, שיאיימו עלינו או שיעצרו בעדנו;
כבר לא ישתיקו אותנו באמצעים הממסדיים
או במנהגים שרידי העבר.
לא.
אנו נתייצב ונשמיע את קולנו
וקולנו יישמע.
אנו נהיה הנשים שנועדנו להיות.
ומעל לכל,
תמיד נהיה קשוחות.
תודה.
(מחיאות כפיים ותרועות)