"Csak jól megérdemelt előléptetést szerettem volna,
a férfi meg azt mondta: mássz föl az asztalra,
és tárd szét."
"A hivatalban minden férfi fölírta egy cetlire,
milyen szexuális szolgáltatást nyújthatok neki.
Pedig csak egy ablakos irodát kértem."
"Tanácsát kértem, a törvényjavaslatot hogy lehetne elfogadtatni a bizottsággal.
Azt felelte: ha leszopom, elintézi."
Csak néhány a nőktől tavaly hallott
visszataszító történetek közül,
miközben munkahelyi szexuális zaklatások ügyében vizsgálódtam.
Megállapítottam,
hogy ez világjárvány.
Nők millióinak visszataszító valóság,
miközben naponta
csupán munkába akarnak járni.
A szexuális zaklatások nem tesznek különbséget.
Hordhatunk szoknyát,
műtősruhát
vagy katonai gyakorlóruhát.
Lehetünk fiatalok vagy korosak,
házasok vagy egyedülállók,
feketék vagy fehérek.
Lehetünk republikánusok, demokraták vagy függetlenek.
Oly sok nőtől hallottam:
rendőröktől,
katonáinktól,
pénzügyi tanácsadóktól,
színésznőktől, mérnököktől, ügyvédnőktől,
bankároktól, könyvelőktől, tanároktól...,
újságíróktól.
Kisült, hogy a szexuális zaklatás lényege
nem a szex.
Hanem a hatalom,
és amit valaki csinál velünk,
hogy megfosszon a hatalmunktól.
Azért vagyok ma itt,
hogy bátorítsam önöket: legyenek tudatában, hogy visszaszerezhetik.
(Taps)
2016. július 6-án
egyedül ugrottam le egy szikláról.
Életem legszörnyűbb pillanata volt.
Gyötrelmes választás.
Egyedül zuhantam a szakadékba,
nem tudtam, mi vár rám a mélyben.
De aztán valami csoda kezdett előtűnni.
Nők ezrei kerestek meg,
hogy fájdalmas, gyötrő és szégyenteljes történetüket megosszák velem.
Elmondták, hogy én lettem a hangjuk,
eddig némák voltak.
Hirtelen rájöttem, hogy még a 21. században is
minden nőnek megvan a maga története.
Mint Joyce-nak,
a légiutas-kísérőnek,
akinek a főnöke a mindennapi megbeszéléseken
emlegette neki az előző este nézett pornót,
miközben péniszeket firkált a noteszébe.
Joyce panaszt tett.
Lehülyézték és kirúgták.
Mint Joanne Wall Street-i bankárnak.
Férfikollégái naponta nevezték aljasul k-nak.
Panaszt tett,
bajkeverőnek minősítették,
soha többé nem bíztak rá Wall Street-i üzletet.
Mint Elizabeth katonatisztnek.
Férfi alárendeltjei egydolláros bankókat lobogtattak az arca előtt,
mondván: "Táncolj nekünk!"
Amikor az őrnagynak panaszt tett,
ez volt a válasza: "Mi? Csak egy dollárt?
Legalább hármat vagy ötöt is megérne!"
Miután elolvastam
és megválaszoltam az íméleket,
és sírtam fölöttük, rájöttem,
hogy rengeteg teendőm van.
Íme, a megdöbbentő tények:
Minden harmadik nőt – már akiről tudunk –
szexuálisan zaklatják a munkahelyén.
Az esetek 71%-át sosem jelentik.
Miért?
Mert ha nők ezt föltárják,
hazugnak, bajkeverőnek nevezik őket,
megalázzák és kikészítik
és visszaminősítik és feketelistára teszik
és kirúgják őket.
A szexuális zaklatás bejelentése gyakran a karrier végét eredményezi.
Akik ez ügyben megkerestek,
majdhogynem egyikük sem dolgozik már választott hivatásában.
Ez pedig égbekiáltó.
Az elején én is hallgattam.
A Miss Amerikává választásom évében történt,
amikor egy igen magas rangú tévés vezetővel találkoztam
New Yorkban.
Azt hittem, csak segíteni akart,
ide-oda telefonált.
Vacsorázni mentünk,
és autójának hátsó ülésén hirtelen rám vetette magát,
s a számba dugta a nyelvét.
Én buta, nem fogtam föl, hogy "bejutni az üzleti világba" nála azzal is jár,
hogy be akar jutni a bugyimba.
Csupán egy héttel később,
amikor Los Angelesben egy magas rangú publicistával találkoztam,
az eset megismétlődött.
Megint csak egy kocsiban.
Nyakamnál fogva megragadott,
és olyan erősen belenyomta fejemet az ágyékába,
hogy nem kaptam levegőt.
Az efféle esetektől romba dől az önérzetünk.
Az utóbbi időkig az efféle eseteket
nem hívtam lerohanásnak.
Ez az oka, hogy még sok a teendőnk.
A Miss Amerikás évem után
sok ismert emberrel találkoztam,
beleértve Donald Trumpot.
E fotó 1988-ban készült,
senki meg nem mondta volna, mára kiből mi lesz.
(Nevetés)
Én a munkahelyi szexuális zaklatásnak véget vetni akaró aktivista,
ő a zaklatások ellenére is
az USA elnöke.
Rövidesen megkaptam első tévés hírműsoromat
a virginiai Richmondban.
Nézzék ezt a magabiztosan mosolygó rózsaszín blézeres nőt.
A frizuráját ne nagyon.
(Nevetés)
Szorgalmasan dolgoztam, hogy igazoljam: a szőkéknek igenis sok eszük van.
Vicces, hogy egyik első tudósításom
épp Anita Hill washingtoni meghallgatásáról szólt.
Nem sokkal rá,
engem is szexuálisan zaklattak a munkahelyemen.
Egy tudósítást forgattam vidéken, Virginiában,
s amikor visszaszálltunk a kocsiba,
operatőröm arról kezdett beszélni,
vajon mennyire élveztem, mikor hozzáért a mellemhez
a mikrofon föltűzése közben.
Ezután még rosszabb lett.
A kocsi ajtajához húzódtam –
még nem léteztek mobiltelefonok –,
kővé dermedtem.
Lelki szemeimmel láttam magam kivágódni a 80-nal száguldó kocsiból,
ahogy a filmekben látni,
és latolgattam, mennyire fog fájni.
Amikor Harvey Weinstein ügye,
az egyik legismertebb hollywoodi nagykutyáé kiderült,
az állítások iszonyatosak voltak.
De oly sok nő állt elő történetével,
hogy az rádöbbentett: amit tettem, annak jelentősége volt.
(Taps)
Weinstein mentegetőzése szánalmas volt.
Azt mondta, hogy ő a 60-70-es évek terméke,
s akkor olyan volt a kultúra.
Eeegen, akkor olyan volt a kultúra,
és sajnos, még mindig olyan.
De miért?
A szexuális zaklatáshoz
még mindig kapcsolódó mítoszok miatt.
"A nők menjenek máshová dolgozni, és válasszanak más pályát."
Hát persze.
Mondják ezt a két állást vállaló,
szűkösen élő egyedülálló anyának,
akit ráadásul szexuálisan zaklatnak.
"A nők...
magukra vessenek."
Amiatt, amilyen ruhát viselünk,
és amilyen smink van rajtunk.
Naná, gondolom, hogy az Uber mérnökeinek a Szilícium-völgyben viselt
kapucnis pulóvere is kihívó.
"Ez a nők kitalációja."
Eeegen, mert annyira szórakoztató és kifizetődő
megalázottnak és megvetettnek lenni.
Volt részem benne.
"A nők azért állítanak ilyeneket, mert híresek és gazdagok akarnak lenni."
A saját elnökünk mondta!
Lefogadom, hogy Taylor Swiftnek,
a világ egyik legismertebb és leggazdagabb énekesnőjének
nem kellett több pénz vagy nagyobb hírnév,
amikor az őt tapizó férfit
egy dolláros kártérítésért perelte.
Örülök, hogy megtette.
A nap híre:
munkahelyükön szexuálisan zaklatott nőkről szóló, eddig ismeretlen történet:
a nők csak biztonságos, barátságos
és zaklatás nélküli környezetet szeretnének.
Ennyi az egész.
(Taps)
Hogyan szerezzük vissza hatalmunkat?
Három megoldást javasolok.
Egy.
Változtassuk a tétlen szemlélőket s cinkosokat szövetségesünkké!
Az USA-cégek 98%-ának van
szexuális zaklatással foglalkozó fölkészítő programja.
70%-uknak létezik megelőző programja.
De a tétlen szemlélők
és a tanúk zöme mégsem áll a nyilvánosság elé.
2016-ban
a Harvard Business Review ezt "tétlen szemlélő hatás"-nak nevezte.
Jusson eszükbe a 9/11.
Unos-untalan hallhattuk:
"Ha észreveszel valamit,
mondd el, add tovább!"
Képzeljék el micsoda kihatása lenne, ha ez érvényesülne
a munkahelyi szexuális zaklatások eddigi tétlen szemlélői körében,
hogy fölismerjék és abbahagyassák e gyakori eseteket;
hogy szegüljenek szembe az elkövetőkkel
segítve és védve az áldozatokat.
Ez a férfiaknak szóló fölhívásom:
szükség van rátok a harcunkban!
És a nőknek is szól:
tegyük a cinkosokat szövetségessé!
A második:
törvénymódosítás.
Ki tudja, hogy van-e
kötelező munkaügyi döntőbírósági kikötés
a munkaszerződésében?
Nem sok kezet látok.
Ha nem tudják, nézzenek utána,
s megmondom, miért.
A TIME Magazine ezt így hívja,
ott van a kivetítőn:
"A szerződés apró betűs pontja,
amely lehetővé teszi a szexuális zaklatást illető panasz elmismásolását."
Ez azt jelenti:
a kötelező döntőbíróság megfoszt a 7. alkotmánymódosítás adta
esküdtszéki eljárás jogától.
Ez rejtve marad.
Nincsenek ugyanazok a tanúk vagy tanúvallomások.
A cég sokszor maguk helyett választja ki a döntőbírót.
Nincs fellebbezési lehetőség,
és a munkavállaló csak az esetek 20%-ában nyer.
Ismétlem: ez rejtve marad,
így senki sem tudja meg, mi történt magukkal.
Ezért dolgozom oly szorgalmasan
az USA kongresszusában,
hogy változzanak a törvények.
Ezt szoktam mondani a szenátoroknak:
a szexuális zaklatás politikafüggetlen.
Zaklatás előtt nem szokás tudakolni,
hogy az illető republikánus vagy demokrata.
Csak elkövetik.
Ezért kell mindenkinek foglalkoznia vele.
A harmadik:
legyünk erélyesek!
Az alapállás a bátorság és büszkeség,
s ahogy magabiztosak vagyunk.
Ellenállunk és szót emelünk.
Elmondjuk mindenkinek, mi történt velünk.
Tudom, hogy rettentő,
de tegyék meg gyerekeik kedvéért!
Számoljuk ezt föl a jövő nemzedékei kedvéért!
Tudom, hogy gyermekeim kedvéért tettem.
Döntésemkor kizárólag őket tartottam szem előtt,
hogy a nyilvánosság elé lépjek-e.
Gyönyörű gyermekeim,
12 éves Christian fiam,
14 éves Kaia lányom.
Mennyire alábecsültem őket!
Tavaly az első tanítási napon
kapott nyilvánosságot a döntésem.
Ideges voltam, hogy vajon mi éri őket.
Lányom megjött az iskolából, és azt mondta:
"Anyu, annyian kérdezték, mi történt veled a nyáron."
Aztán a szemembe nézve megjegyezte:
"Tudod, anyu,
olyan büszke voltam,
hogy azt mondhattam: te vagy az anyám."
Két hét múlva,
amikor összeszedte a bátorságát, és szembeszállt két sráccal,
akik pokollá tették az életét,
otthon odajött s azt mondta:
"Anyu, összeszedtem a bátorságom, hogy megtegyem,
mert láttam, hogy te is megteszed."
(Taps)
Látják, a bátorság példája ragadós.
Remélem, történetem megihlette önöket,
mert fordulóponthoz érkeztünk.
Figyeljük az eseményeket.
Mind több nő áll ki és mondja:
"Ami sok, az sok, elegem van."
(Taps)
Utolsó kérésem a cégekhez.
Vegyék vissza a nőket, akiknek a karrierjét tönkretették
valamilyen hülye gazfickó miatt.
Mert valamit tudok a nőkkel kapcsolatban:
soha többet nem hagyjuk magunkat lebecsülni, megfélemlíteni és megállítani;
nem hagyjuk magunkat elhallgattatni
intézmények vagy a múlt emlékei által.
Nem.
Kiállunk és szót emelünk,
és hallatni fogjuk a hangunkat.
Olyan nők leszünk, amilyenek a szó valódi értelmében lenni akartunk.
Mindenekelőtt,
mindig elszántak leszünk.
Köszönöm.
(Taps)