„Tot ce mi-am dorit era o binemeritată promovare,
iar el mi-a zis: «Pune-te pe birou și desfă-le.»”
„Toți bărbații din birou au scris pe o foaie
favorurile sexuale pe care li le-aș fi putut face.
Cerusem doar un birou la fereastră.”
„I-am cerut sfatul despre ce pot face ca un proiect să treacă de comisie.
El m-a întrebat dacă mi-am adus genunchiere.”
Astea sunt doar câteva din groaznicele povești
pe care le-am auzit de la femei în ultimul an,
în timp ce am cercetat hărțuirea sexuală la muncă.
Și ce am descoperit
e că este o epidemie mondială.
E realitatea îngrozitoare a milioane de femei,
care, în fiecare zi, nu vor decât să meargă la muncă.
Hărțuirea sexuală nu discriminează.
Poți purta fustă,
uniformă medicală,
haine militare de camuflaj.
Poți fi tânără sau bătrână,
măritată sau nu,
albă sau de culoare.
Poți fi republicană, democrată sau independentă.
Am auzit de la atâtea femei:
ofițeri de poliție,
personal militar,
asistente financiare,
actrițe, inginere, avocate,
banchere, contabile, profesoare...
jurnaliste.
Hărțuirea sexuală se dovedește că nu e despre sex.
E despre putere
și despre ce-ți face cineva
ca să încerce să-ți ia puterea.
Azi mă aflu aici
ca să vă încurajez să știți că puteți să vă recăpătați puterea.
(Aplauze)
Pe 6 iulie 2016
am făcut un salt în gol de una singură.
A fost cel mai înfricoșător moment din viața mea,
o alegere chinuitoare.
Am căzut în abis singură,
neștiind ce mă așteaptă jos.
Dar apoi, ceva miraculos a început să se întâmple.
Mii de femei au luat legătura cu mine,
să-mi spună povestea lor despre durere, agonie și rușine.
Mi-au zis că devenisem vocea lor.
Ele erau amuțite.
Deodată, mi-am dat seama că, până și-n secolul 21,
fiecare femeie încă are o poveste.
Precum Joyce,
o controloare de însoțitori de zbor, al cărei șef zilnic la ședințe
îi zicea de filmele porno văzute noaptea precedentă,
în timp ce desena penisuri pe carnețel.
A făcut plângere. A fost făcută „nebună” și concediată.
Ca Joanne, bancher pe Wall Street.
Colegii o strigau zilnic cu cuvântul ăla abject cu „p”.
A făcut plângere, i s-a zis că creează probleme
și n-a mai făcut niciodată afaceri pe Wall Street.
Ca Elizabeth, ofițer în armată.
Subordonații-i fluturau în față bancnote de un dolar, zicând:
„Dansează pentru mine!”
Și când a făcut plângere la un superior, el a zis:
„Cum, doar un dolar?
Meriți măcar cinci sau zece!”
După ce am citit,
am răspuns tuturor
și am plâns după fiecare mesaj,
am înțeles că aveam multe de făcut.
Iată datele uluitoare:
una din trei femei, din cele de care știm,
a fost hărțuită sexual la muncă.
71% din acele cazuri nu sunt niciodată semnalate.
De ce?
Fiindcă atunci când femeile divulgă,
încă-s făcute mincinoase și scandalagioaice,
sunt înjosite și denigrate,
retrogradate, trecute pe lista neagră
și concediate.
Expunerea hărțuirii sexuale duce, de multe ori, la sfârșitul carierei.
Dintre toate femeile care au apelat la mine,
aproape niciuna nu mai lucrează acum în profesia aleasă,
iar asta e revoltător.
Și eu am tăcut la început.
Mi s-a întâmplat la sfârșitul anului când eram Miss America,
când m-am întâlnit cu un director TV de rang înalt în New York.
Credeam că mă ajută în ziua aia, dând multe telefoane.
Am mers la cină și pe bancheta din spate a mașinii
s-a năpustit brusc peste mine și și-a vârât limba în gura mea.
Nu înțelesesem, naiva de mine. Ca să mă „bag în afacerea asta”,
voia să se bage și el în pantalonii mei.
După doar o săptămână, când eram în Los Angeles,
la o întâlnire cu un publicist eminent,
s-a întâmplat iar.
Din nou într-o mașină.
M-a prins cu mâna de gât
și mi-a împins capul așa de tare în zona lui genitală,
că n-am mai putut respira.
Astea-s întâmplările care te storc de toată încrederea de sine.
Astea sunt întâmplările pe care, până recent,
nici nu le numeam agresiuni.
De asta avem așa multe de făcut.
După anul în care am fost Miss America,
m-am întâlnit în continuare cu mulți oameni cunoscuți.
Inclusiv cu Donald Trump.
Când a fost făcută poza asta, în 1988,
nimeni n-ar fi putut prezice unde vom fi azi.
(Râsete)
Eu, luptându-mă să pun capăt hărțuirii sexuale la muncă,
el, președintele Statelor Unite, în ciuda ei.
La scurt timp după, aveam prima apariție la știrile TV în Richmond, Virginia.
Priviți zâmbetul încrezător și sacoul roz-aprins.
Nu și părul.
(Râsete)
Munceam din greu ca să dovedesc că blondele sunt inteligente.
Ironia sorții, printre primele subiecte prezentate
erau audierile din cazul Anita Hill, din Washington, DC.
La scurt timp după,
și eu am fost hărțuită sexual la muncă.
Lucram la un reportaj în Virginia rurală
și, când ne-am întors în mașină,
cameramanul a început să-mi zică,
întrebându-se cât de mult mi-a plăcut când mi-a atins sânii,
când mi-a pus microfonul.
Și de acolo s-a înrăutățit.
Mă propteam de ușa mașinii.
Era înainte de telefoanele mobile.
Eram înmărmurită.
Chiar mă vedeam rostogolindu-mă afară,
în timp ce mașina mergea cu 80km/h, cum văzusem în filme,
și mă întrebam cât de mult ar durea.
Când a fost dezvăluită povestea lui Harvey Weinstein,
unul din cei mai cunoscuți moguli ai filmului de la Hollywood,
acuzațiile erau oribile.
Dar atât de multe femei s-au destăinuit,
încât mi-am dat seama că ce făcusem avea însemnătate.
(Aplauze)
A avut o scuză așa de penibilă.
A zis că el e rezultatul anilor '60 și '70,
și că așa era cultura atunci.
Da, așa era cultura atunci
și, din păcate, încă mai e.
De ce?
Din cauza tuturor miturilor
încă asociate cu hărțuirea sexuală.
„Femeile ar trebui mai bine să caute alt serviciu și altă carieră.”
Da, sigur.
Spune-i asta mamei singure, care are două servicii,
încercând să se descurce de azi pe mâine, care și ea e hărțuită sexual.
„Femeile...
o caută singure cu lumânarea.”
Cu hainele pe care le purtăm
și machiajul pe care ni-l facem.
Da, probabil că hanoracele purtate de inginerele Uber din Silicon Valley
sunt foarte provocatoare.
„Femeile inventează.”
Da, fiindcă e așa distractiv și satisfăcător
să fii înjosită și insultată.
Eu ar trebui să știu.
„Femeile vin cu acuzele astea fiindcă vor faimă și bani.”
Propriul nostru președinte a zis asta.
Pun pariu că Taylor Swift,
una din cele mai cunoscute și bogate cântărețe din lume,
n-avea nevoie de bani și notorietate
când a dezvăluit pentru un dolar că a fost atinsă nepotrivit.
Și tare mă bucur c-a făcut asta.
Știre de ultimă oră!
Povestea nespusă despre femei și hărțuirea sexuală la muncă:
femeile vor doar un mediu sigur, primitor și fără hărțuială.
Asta-i tot.
(Aplauze)
Deci ce e de făcut ca să ne recăpătăm puterea?
Am trei soluții.
Prima:
trebuie să convertim spectatorii și facilitatorii în aliați.
98% din companiile din SUA
au acum politici de educare asupra hărțuirii sexuale.
70% au programe de prevenire.
Și, totuși,
e copleșitor că spectatorii și martorii nu iau atitudine.
În 2016,
Harvard Business Review numea asta „efectul spectatorului”.
Și, totuși, amintiți-vă de 11 septembrie.
Am auzit de milioane de ori:
„Dacă vezi ceva, spune ceva.”
Imaginați-vă ce impact ar avea
dacă am cere asta și celor ce asistă la hărțuirea sexuală la muncă,
să recunoască și să întrerupă acele situații,
să confrunte agresorul direct,
să ajute și să protejeze victimele.
Ăsta e apelul meu către bărbați:
avem nevoie de voi în lupta asta.
Și către femei, la fel:
facilitatoare în aliați.
A doua soluție:
schimbarea legii.
Câți dintre voi știți
dacă aveți o clauză compromisorie
în contractul de muncă?
Nu-s prea multe mâini.
Dacă nu știți, ar trebui.
Iată de ce.
Revista TIME îi spune, chiar acolo pe ecran,
„Textul cu litere minuscule din contracte,
care ține ascunse plângerile de hărțuire sexuală.”
Iată despre ce-i vorba:
arbitrajul forțat îți ia dreptul dat de Amendamentul 7
la un proces public, cu jurați.
E secret.
N-ai parte de martori sau depoziții.
De multe ori, compania alege arbitrul în locul tău.
Nu există recursuri
și-n doar 20% din cazuri câștigă angajatul.
Dar, repet, e secret,
deci nimeni n-o să știe ce ți s-a întâmplat.
De asta am lucrat așa intens la Capitol Hill în Washington, DC,
ca să schimb legile.
Iată ce le spun senatorilor:
hărțuirea sexuală e apolitică.
Înainte să te hărțuiască cineva,
nu te întreabă mai întâi dacă ești republican sau democrat.
O face pur și simplu.
De asta ar trebui să ne pese tuturor.
A treia soluție:
fiți dârze.
Asta începe când ținem capul sus
și ne clădim încrederea de sine.
Când luăm atitudine și vorbim deschis,
și spunem lumii ce ni s-a întâmplat.
Știu că e înfricoșător,
dar hai să facem asta pentru copiii noștri.
Hai să-i punem capăt pentru generațiile viitoare.
Știu că eu am făcut-o pentru copiii mei.
Au fost extrem de importanți când am decis dacă să fac denunțul.
Frumoșii mei copii:
Christian, băiatul meu de 12 ani,
Kaia, fata mea de 14 ani.
Vai, cât i-am subestimat.
Anul trecut, în prima zi de școală s-a nimerit să se anunțe hotărârea.
Eram așa de îngrijorată pentru ce aveau de înfruntat.
Fata mea s-a întors de la școală și a zis:
„Mama, m-a întrebat așa multă lume ce ți s-a întâmplat vara asta.”
Apoi m-a privit în ochi și a zis:
„Și mama, am fost așa de mândră
să le zic că tu ești mama mea”.
Două săptămâni mai târziu,
când și-a găsit, în sfârșit, curajul să înfrunte doi copii
care-i făcuseră zilele fripte,
a venit la mine și mi-a zis:
„Mama, am avut curaj s-o fac,
fiindcă te-am văzut pe tine făcând-o”.
(Aplauze)
Vedeți, e contagios să oferi darul curajului.
Și sper că periplul meu v-a inspirat,
fiindcă chiar acum suntem în punctul critic.
Asistăm la un moment istoric.
Din ce în ce mai multe femei se destăinuie și spun:
„E îndeajuns!”
(Aplauze)
Iată ultimul meu apel către companii.
Reangajați toate acele femei care și-au pierdut cariera
din cauza unui ticălos oarecare.
Fiindcă iată ce știu despre femei:
nu vom mai fi subestimate, intimidate sau înfrânate,
nu vom mai fi reduse la tăcere
de metodele sistemului sau relicvele trecutului.
Nu.
Vom lua atitudine și vom vorbi deschis
și ne vom face auzite.
Vom fi femeile care ne-a fost menit să fim.
Și mai presus de orice,
vom fi mereu dârze.
Mulțumesc.
(Aplauze)