"Allt jag ville var att få den befordran jag arbetat för så länge,
och han sa till mig att lägga mig på skrivbordet
och sära på benen."
"Alla män på kontoret skrev ner
vilken sexuell tjänst de önskade av mig.
Allt jag bad om var ett kontor med fönster."
"Jag bad om hans råd för att få igenom min motion,
och han frågade mig om jag hade knäskydden med mig"
Detta är bara några hemska berättelser
som kvinnor berättat det senaste året
då jag undersökt sexuella trakasserier på arbetsplatser.
Under mitt arbete upptäckte jag
att en epidemi spridit sig över jorden.
Det är den fruktansvärda verkligheten för miljontals kvinnor,
när det enda de vill är att
arbeta.
Sexuella trakasserier diskriminerar ingen.
Du kan ha kjol,
du kan ha sjukhuskläder,
militäruniform,
du kan vara ung eller gammal,
gift eller singel,
vit eller svart,
du kan vara demokrat, republikan eller oberoende.
Jag har hört det från så många kvinnor:
poliser,
militärer,
kontorister,
skådespelerskor, ingenjörer, advokater,
banktjänstemän, kassapersonal, lärare,
journalister.
Det visar sig att sexuella trakasserier
inte handlar om sex.
Det handlar om makt,
det personen vill
är att ta bort din egna makt.
Jag är här idag
för att uppmuntra dig att ta tillbaka din makt.
(Applåder)
Den 6 juli 2016
"hoppade" jag ensam,
och det var mitt livs mest skrämmande upplevelse,
ett val som gjorde mig sårbar.
Jag föll mot avgrunden helt ensam
utan att veta vad som fanns under mig.
Sedan hände ett mirakel.
Tusentals kvinnor började berätta
sina historier fyllda av smärta, vånda och skam.
De sa att jag blivit deras röst
då de själva inte hade en röst.
Då plötsligt insåg jag trots att vi lever på 2000-talet,
så har varje kvinna en berättelse.
Som Joyce,
en flygvärdinna
vars chef varje dag berättade
om den porr han sett kvällen före
medan han ritade penisar i sitt anteckningsblock.
Hon berättade,
men blev kallad "galen" och fick sparken.
Joanne, en bankir på Wall Street.
Hennes manliga kollegor kallade henne "fitta" varje dag.
Hon berättade -
och sågs som en bråkmakare,
efter det var hennes karriär på Wall Street slut.
Elizabeth, militär i armén
vars underordnade viftade med 1-dollarssedlar framför henne
och sa "Dansa!"
När hon berättade sa hennes major:
"Va? Bara 1 dollar?
Du borde vara värd åtminstone 5 eller 10!"
Efter att ha läst,
svarat alla
och gråtit över alla berättelser,
insåg jag hur mycket arbete som låg framför mig.
Här kommer häpnadsväckande fakta;
1 av 3 kvinnor - som vi känner till -
har trakasserats sexuellt på sin arbetsplats.
71% av dessa händelser har aldrig rapporterats.
Varför?
För när kvinnor berättar,
kallas de för lögnerskor, bråkmakare,
förnedras, degraderas,
blir svartlistade
och avskedade.
Att berätta om sexuella trakasserier innebär ofta ett slut på karriären.
Av de kvinnor som kontaktat mig
är det i stort sett ingen som arbetar kvar i sin profession,
vilket är helt vansinnigt.
Även jag var till en början tyst.
Det hände mig i slutet av mitt år som Miss America,
då jag mötte en mycket erkänd TV-producent
i New York.
Jag trodde att han hjälpte mig med ett antal telefonsamtal.
Vi åt middag,
och i baksätet på bilen så lade han sig plötsligt över mig
och tryckte in sin tunga i min mun.
Jag hade inte förstått vad "göra affärer" innebar - dumma jag -
han försökte också komma innanför mina byxor.
En vecka senare
var jag i Los Angeles och träffade en mycket välkänd bokförläggare,
då hände det igen.
Även denna gång i bilen.
Med sin hand tog han runt min nacke
och tryckte mitt ansikte mot sitt skrev, så hårt
att jag inte kunde andas.
Såna händelser berövar dig på din självkänsla.
Till alldeles nyligen såg jag inte på dessa händelser
som övergrepp.
Av just den anledningen så har vi mycket jobb att göra.
Efter mitt år som Miss America
fortsatte jag att träffa mycket kända personer,
varav en var Donald Trump.
Detta foto togs 1988
och ingen kunde förutspå var vi skulle vara idag.
(Skratt)
Jag, som strider för att få ett stopp för sexuella trakasserier;
han, president i USA
trots det.
Kort därefter fick jag mitt första arbete på TV-nyheterna
i Richmond, Virginia.
Kolla in mitt självsäkra leende och den rosa jackan.
Inte så lyckad frisyr dock.
(Skratt)
Jag arbetade så hårt för att bevisa att blondiner har hjärna.
Ironiskt nog var den första nyheten jag rapporterade,
om förhören med Anita Hill i Washington, DC.
Kort därefter
blev även jag sexuellt trakasserad på min arbetsplats.
Jag gjorde ett reportage från landsbygden i Virginia,
och när vi kom tillbaka till bilen
frågade min kameraman
om jag tyckte om när han rörde mina bröst
då han satte på mig mikrofonen.
Därefter skedde allt snabbt.
Jag tryckte mig mot passagerardörren -
detta var före mobiltelefonerna.
Jag var livrädd,
jag såg mig själv rullande ut ur bilen
samtidigt som bilen körde i 80km/h som jag sett på bio,
och jag undrade hur ont det skulle göra.
När nyheten om Harvey Weinstein spreds -
en av Hollywoods mest kända filmmoguler -
var det skrämmande anklagelser.
Men så många kvinnor började att berätta,
och jag insåg att det jag gjort betydde något.
(Applåder)
Han kom med dåliga ursäkter.
Han sa att han var sprungen ur 60- och 70-talet,
och att det var dåtidens kultur.
Visst var det så,
och det värsta är att det fortfarande är så.
Varför?
På grund av den mytbildning
som finns kring sexuella trakasserier.
"Kvinnor kan ta ett annat jobb och starta en ny karriär"
Javisst.
Säg det till en ensamstående mamma med två jobb,
som försöker få ihop vardagspusslet
och som dessutom blir sexuellt trakasserad.
"Kvinnor
får skylla sig själv."
På grund av sina kläder,
sin make up.
Jag antar att de bylsiga luvtröjorna som ingenjörerna i Silicon Valley bär,
är väldigt provokativa.
"Kvinnor hittar på."
Ja, för det är så roligt och givande
att bli förödmjukad och nedtryckt.
Fråga mig...
"Kvinnor hittar på för att bli kända och rika."
Vår egen president sa det.
Jag slår vad om att Taylor Swift,
en av de mest kända och rikaste sångerskorna i världen,
inte behövde mer pengar och berömmelse
då hon klev fram med sina anklagelser
för 1 dollar.
Jag är glad att hon gjorde det.
Senaste nytt:
en helt ny historia om kvinnor och sexuella ofredanden på arbetsplatsen:
Det enda kvinnor önskar är en trygg, välkomnande
miljö utan trakasserier.
Det är allt!
(Applåder)
Hur tar vi då tillbaka vår rättmätiga makt?
Jag har 3 lösningar:
Nummer ett:
Vi behöver omvända de som står bredvid till allierade.
98% av dagens företag i USA
har utbildningar om sexuella trakasserier.
70% har förebyggande program.
Men fortfarande är det överväldigande
att åskådare och vittnen inte träder fram.
År 2016
kallade Harvard Business Review detta för "åskådareffekten".
Kom ihåg 11 september.
Då fick vi höra miljoner gånger
"Om du ser eller hör något,
säg något."
Tänk vad det skulle innebära om det agerandet skulle spridas
till de åskådare som ser sexuella trakasserier på arbetsplatsen -
att se och ingripa när detta sker,
att konfrontera förövaren direkt,
att skydda och hjälpa offret.
Jag ber alla män:
vi behöver er i kampen.
Och alla kvinnor också -
från möjliggörare till allierade.
Nummer två:
Ändra lagarna.
Hur många av er vet
om ni har en skiljedomsklausul eller inte
i ert anställningsavtal?
Inte många händer.
Om du inte vet så ta reda på det,
här är anledningen.
TIME Magazine kallar det,
där på skärmen,
"Det finstilta i kontraktet
som används för att gömma sexuella trakasserier."
Här är vad det betyder.
Tvingande skiljedomsförfarande tar bort rätten
till en allmän domstolsprocess.
Skiljedomen är hemlig.
Du får inte samma vittnen eller bevis.
I många fall utses skiljedomaren av företaget.
Det går inte att överklaga,
och de anställda vinner bara i 20% av fallen.
Återigen, det är hemligt,
så ingen får veta vad som hänt dig.
Därför arbetar jag så flitigt
på Capitol Hill i Washington, DC
för att ändra lagarna.
Till senatorerna säger jag:
trakasserier har inte med politik att göra.
Innan någon trakasserar dig,
frågar de inte om du är republikan eller demokrat.
De gör det bara,
och därför måste vi reagera och agera.
Nummer tre:
var grym.
Allt startar när vi står rakryggade
och bygger upp självförtroendet.
När vi ställer oss upp och berättar,
när vi berättar vår egen historia.
Jag vet att det är skrämmande,
men vi gör det för våra barn.
Vi behöver sätta stopp för det här för kommande generationer.
Jag gjorde det för mina barn,
de var anledningen för mig
när jag beslutade att träda fram.
Mina vackra barn,
min 12-åriga son, Christian
min 14-åriga dotter, Kaia.
Oj, vad jag underskattade dom.
Första skoldagen förra året,
råkade vara den dag mitt beslut tillkännagavs,
och jag oroade mig för hur det skulle påverka dom.
Min dotter kom hem från skolan och sa,
"Mamma, så många frågade vad som hänt med dig under sommaren."
Hon såg mig i ögonen och sa,
"Mamma, jag sa till dom
att jag är stolt
över att du är min mamma."
Två veckor senare,
när hon till slut fann mod att konfrontera två barn
som gjort livet svårt för henne,
kom hon hem och sa,
"Mamma, jag fann modet
för att jag sett dig göra det"
(Applåder)
Att visa mod är smittsamt,
och jag hoppas att min resa har inspirerat dig,
då vi befinner oss vid ett vägskäl.
Vi ser just nu historia skrivas.
Allt fler kvinnor ställer sig upp och säger,
"Nu är det nog."
(Applåder)
Jag vädjar till företag
att återanställa alla de kvinnor som förlorat sin karriär
på grund av en skitstövel.
För jag vet detta om kvinnor:
Vi accepterar inte längre att underskattas, skrämmas eller stå tillbaka;
vi vägrar att tystas av etablissemanget
eller på grund av gamla strukturer.
Nej.
Vi ska stå upp och berätta,
vi ska inte tystas.
Vi kommer att vara de kvinnor vi var avsedda att vara.
Men främst
ska vi fortsätta kämpa.
Tack.
(Applåder)