Az ókori görög mitológiában
magasan szárnyalva Kréta fölött tollból és viaszból készült szárnyakkal
Daidalosz fia, Ikarosz ellenszegült az ember és a természet törvényeinek.
Semmibe véve apja figyelmeztetését egyre magasabbra és magasabbra emelkedett.
Akik a földről látták, azoknak istennek tűnt,
és ahogy föntről nézett lefelé annak is érezte magát.
De az ókori görög mitológiában
éles vonal választotta el az isteneket az embertől,
és súlyos büntetést kaptak azok a halandók, akik ezt átlépték.
Így járt Ikarosz és Daidalosz is.
Évekkel Ikarosz születése előtt
apja, Daidalosz nagyra tartott feltaláló zseni,
kézműves és szobrász volt
szülőhazájában, Athénben.
Ő találta fel az asztalosmesterséget és az ahhoz tartozó összes szerszámot.
Ő tervezte meg az első fürdőházat
és az első táncszínpadot.
Olyan élethű szobrokat faragott, hogy Herkules valódi embernek hitte azokat.
Bár tehetséges volt és ünnepelt, Daidalosz önző volt és féltékeny.
Attól való félelmében, hogy unokaöccse, tehetségesebb mesterember,
Daidalosz megölte őt.
Büntetésképpen Daidaloszt Krétára száműzték Athénból.
Hírnevének köszönhetően
Daidaloszt tárt karokkal fogadta Kréta királya, Minósz.
Ő lett a palota műszaki tanácsadója,
és továbbra is feszegette a határokat.
A király gyermekeinek mechanikusan mozgó játékokat készített,
melyek úgy néztek ki, mintha élnének.
Feltalálta a vitorlát és az árbocot – segítségükkel az ember uralhatta a szelet.
Daidalosz minden alkotásával megkérdőjelezte azokat a határokat,
melyek a halandó embert megkülönböztették az istenektől,
míg végül át is törte ezeket a határokat.
Minósz király feleségét, Pasziphaét azzal átkozta meg Poszeidón tengeristen,
hogy essen szerelembe a király díjnyertes bikájával.
Az átok hatására a nő megkérte Daidaloszt, hogy segítsen neki elcsábítani a bikát.
Daidalosz, a rá jellemző vakmerőséggel beleegyezett.
Fából készített egy üreges tehenet,
mely olyannyira élethű volt, hogy a bikát megtévesztette.
Pasziphaé elrejtőzött Daidalosz alkotásában,
teherbe esett, és megszülte a félig ember, félig bika Minótauruszt.
Ez természetesen felbőszítette a királyt,
aki Daidaloszt okolta, hogy lehetővé tette ezt a borzalmas fajtalanságot.
Büntetésképp megparancsolta,
hogy Daidalosz áthatolhatatlan labirintust alkosson a Minótaurusznak a palota alatt.
Mikor ezt befejezte, Minósz elzáratta Daidaloszt
és egyetlen fiát, Ikaroszt
a sziget legmagasabb tornyának tetejébe,
ahol életfogytig tartó rabságra ítéltettek.
De Daidalosz itt is ugyanaz a zseniális feltaláló maradt.
Ahogy nézte a madarakat börtönük felett körözni,
rájött, hogyan szökjenek meg.
Ő és Ikarosz azt tervezte kirepülnek a börtönből,
ahogy csak a madarak vagy az istenek képesek.
A tornyon megtelepedő madarak tollaiból
és gyertyaviaszból
Daidalosz két pár hatalmas szárnyat alkotott.
Mikor felrögzítette a szárnyat fiára, Ikaroszra,
figyelmeztette:
Ne repüljön túl közel az óceánhoz,
mert ha a szárnyak nedvesek lesznek, túlságosan elnehezülnek.
Ne repüljön túl közel a naphoz,
mert a hő megolvasztja a viaszt és a szárnyak szétesnek.
Mindkettő a biztos halált jelentené.
Tehát a menekülés kulcsa, ha középtájon haladnak.
Az útmutatás egyértelmű volt, és azzal mindketten leugrottak a toronyból.
Ők voltak az első halandók, akik repülhettek.
Míg Daidalosz figyelt, hogy középtájon maradjon,
Ikaroszt magával ragadta a repülés mámora,
és eluralkodott rajta az isteni hatalom érzése.
Daidalosz elborzadva nézte, ahogy Ikarosz mind feljebb emelkedik;
tehetetlen volt, hogy megakadályozza fia szörnyű sorsát.
Amikor a nap hője megolvasztotta szárnyain a viaszt,
Ikarosz lezuhant az égből.
Ahogy Daidalosz is oly sokszor figyelmen kívül hagyta a következményeket,
mikor önös érdekeit követve
ellenszegült a halandóság törvényeinek,
Ikarosznak is önhittsége lett a végzete.
Végül mindketten drágán megfizetettek,
hogy nem az önmérséklet ösvényén haladtak:
Ikarosz az életével,
Daidalosz pedig örökké tartó bűnbánattal.