[Az előadás szexuális bántalmazással kapcsolatos leírást tartalmaz]
Hadd kérdezzek valamit!
Feltennék azok a kezüket, akik már rákerestek magukra a Google-on?
Én már igen.
De ami bennem pillanatnyi kíváncsiságként indult,
hamar egy közel öt évig tartó borzalmas csatává alakult,
ami majdnem tönkretette az életem.
Mielőtt még folytatnám, szeretném kihangsúlyozni,
hogy amiről most beszélni fogok, rendkívül felkavaró és megrázó lesz.
De ez elől nincs kiút.
Ez nagyon felkavaró kérdés.
Ez én vagyok 17 évesen.
Egy ártatlan szelfi, amit egy parti előtt készítettem.
Fordított képkereséssel magamra kerestem,
ez a Google olyan funkciója, amelyen belül, ha feltöltünk egy képet,
megtudhatjuk, hol található meg az a neten.
A képernyőm
egy szempillantás alatt tele lett a megadott képpel,
és még több tucat rólam készült másikkal,
amiket a közösségi oldalamról loptak,
és amik pornóoldalakhoz kapcsolódtak.
Ezeken az oldalakon névtelen és arctalan szexuális ragadozók
erősen szókimondó szexuális hozzászólásokat írtak rólam,
és hogy mit csinálnának velem.
"Ha eltakarjátok az arcát, szívesen megdugnánk."
– írta egyikőjük.
Néhány személyazonosító információt is találtam magamról,
hogy hol élek, mit tanulok és ki vagyok,
de a dolgok csak rosszabbra fordultak.
Később felfedeztem, hogy ezek a szexuális ragadozók
rászerkesztették vagy fotóshoppolták az arcom
pucér, szexuális közösülésben lévő felnőtt színésznők testére,
ahol két férfi is rám élvez.
Spermát szerkesztettek az arcomra.
Egy pornó DVD-borítóján is voltam.
Az elkövetők úgy szerkesztették meg a képem,
hogy a blúzom átlátszó vagy könnyen átlátható legyen,
hogy a mellbimbóm látható legyen.
Az elkövetők az én képemre élveztek,
fotókat készítettek a képekre kerülő spermájukról és péniszükről,
és posztolták azokat a pornóoldalakon.
"Kinyomtatott képekre élvezés" – ezt a címet adták neki.
Most biztosan eltöprengenek azon,
milyen képeket tehettem ki a közösségi oldalakra.
Ez én vagyok 19 évesen a Claremont Hotelban,
csupán néhány kerületnyire innen.
Ezt a portrét rászerkesztették erre.
És a dolgok ennél is jobban elfajultak.
Az elkövetőknek semmi nem szabott határt!
Az egyik ilyen oldalra még a húgommal közös képünket is feltették!
Most biztosan azt gondolják,
"Nos, elég provokatívan,
szexuálisan kihívón öltözködsz,
kicsit figyeleméhség-gyanús."
De csak azért, mert egy nő testére felfigyelnek,
nem feltétlenül figyeleméhes az illető.
És egyébként mi provokatív?
Mi szexuálisan kihívó?
A világ néhány részén a boka megvillantása provokatívnak számít.
Mintha mindegy lenne, mit visel egy nő,
azt mindig kihívóbbnak fogják találni, mint amilyen valójában.
Én csak csinosnak és magabiztosnak akartam érezni magam.
Mi a baj ezzel?
Most biztosan azt gondolják:
"Nem tudnád csak privátra állítani a közösségi oldalad?"
Nos, ezek az elkövetők erre is felkészültek.
Kamuprofillal ismerősnek jelölték a barátaimat
ezeken az oldalakon,
és lekövették az általam is látogatott események
és helyek nyilvános albumait.
Miért kellene bárkinek is meghátrálnia és elbújnia,
és félnie attól, hogy ilyesmi történhet vele?
Az, hogy mit posztolok és mit viselek,
nem zaklatásra és bántalmazásra való felhívás.
Egyedül az elkövetőknek kellene megváltoztatniuk
a viselkedésüket.
(Taps)
Most biztosan azt gondolják, miért pont én?
Nos, én csak egy vagyok a több ezer hétköznapi nő közül,
akik áldozatául esnek az olyan tömeges,
borzasztó online kultúrának, weboldalaknak és fenyegetéseknek,
amelyek szexuális kizsákmányolásra, valamint átlagos fotók
pornóképekké való átalakítására szakosodtak.
Ebben a pillanatban is
rengeteg olyan nő van, aki tudta nélkül áldozata ennek.
Először megpróbáltam segítséget kérni.
Elmentem a rendőrségre, kormányhivatalokat kerestem fel,
még egy magánnyomozót is megkíséreltem felbérelni,
de túl drága volt.
Azonban semmit sem tudtak tenni.
Mármint, mit lehet tenni,
amikor az oldalak tulajdonosai és az elkövetők is külföldiek?
Azt tanácsolták, egyenként vegyem fel a kapcsolatot az oldalakkal,
és kérvényezzem a rendszergazdáktól
a tartalmak törlését.
És képzelhetik,
teljes, abszolút félelmemben és fájdalmamban
így is tettem.
Kapcsolatba léptem a rendszergazdákkal,
és kérvényeztem a beleegyezésem nélkül megosztott anyagok törlését.
Volt, hogy sikerrel jártam,
de jelentős visszautasításban is volt részem.
Minél jobban harcoltam,
annál több oldalt találtam,
és idővel közel több tízezer képet és megosztást
fedeztem fel magamról.
Az egyik rendszergazda azt válaszolta,
csak akkor törli az oldalt,
ha 24 órán belül küldök magamról néhány meztelen képet.
Így ment ez éveken át,
harcoltam ezekkel az agyafúrt, gusztustalan oldalakkal.
Ez azonban hiábavaló küzdelem volt,
és a saját lelki egészségem érdekében nem folytathattam tovább.
De mit tehettem?
Azt gondoltam, talán,
ha felszólalok,
visszaszerezhetem a méltóságom,
és átírhatom a történetem a saját feltételeim szerint.
Talán, ha kiállok, felhívhatom rá a figyelmet.
Talán még a törvényt is megváltoztathatom.
Így is lett!
(Taps)
Tavaly kiálltam a nyilvánosság elé,
és a történetemmel kapcsolatos hírek az egész világot bejárták.
A válasz azonban a következő volt:
"Ez egy dagadt, csúnya, ringyó."
"Ez a lány kurva."
"Figyeleméhes szemét."
"Vedd bóknak, bébi, ez dicséret!"
Áldozat-hibáztatás történt, lekurváztak,
és azt mondták, megérdemlem, ami történt velem.
És őszintén szólva
ezt sokkal nehezebben viseltem,
mint magát a képalapú bántalmazást.
De nem engedtem, hogy a sértő szavak legyőzzenek.
Tudtam, hogy az elkövetők rosszat tettek,
és hogy amit másokkal tesznek, szintén rossz.
Így hát petíciót nyújtottam be.
Egy szenvedélyes hangvételű kérelmet fogalmaztam meg támogatást keresve.
De nem jártam sikerrel.
Talán 330 aláírást gyűjthettem,
és ez nagyon elszomorított.
Ezután felvettem a kapcsolatot az állami és szövetségi képviselőkkel,
átirányítottak az Új-Dél-Walesi Államügyészeti Osztályra,
akik akkora már elkezdtek dolgozni az olyan új jogszabályok meghozatalán,
ahol az intim képek beleegyezés nélküli terjesztését büntetik:
vagyis a képalapú szexuális bántalmazást.
Sokan talán bosszúpornóként ismerik.
Rövidesen szóvivő lett belőlem, az új törvények nyilvános arca.
De ki kell emelnem,
hogy semmilyen módon vagy formában nem érzem saját érdememnek
a törvényen belüli változtatást.
Ez a kiberbiztonsági szakértők,
a kutatók,
az Államügyészeti Osztály
és még sok más ember több éves harcának gyümölcse.
De a történelem során először
Új-Dél-Wales volt a világ első olyan állama,
amely konkrét rendeleteket hozott a képek illetéktelen manipulálása ellen.
A velem történtekre,
olyan dolgokra, amikről valószínűleg nem gyakran hallanak.
Ma már az Ausztráliai Fővárosi Terület is bünteti ezt,
a képek illetéktelen manipulálásával együtt.
A következő évben Nyugat-Ausztrália is bevezette a jogszabályt,
és remélhetőleg a képek illetéktelen manipulálását is szabályozni fogják,
én szintén erre sürgetném az ország és a világ összes államát,
mivel jelenleg nincs igazságszolgáltatás a hozzám hasonlók számára.
Mindezek ellenére,
a gyűlölet és a sértegetés ellenére,
és annak ellenére, hogy soha nem kapok elégtételt,
mivel ezek velem még a jogi reformok előtt történtek,
a nyilvános kiállás életem legjobb cselekedete volt,
mivel biztosan tudom, hogy sok emberen segítettem.
Én csak olyan világot szeretnék,
ahol a posztjaimtól és a ruhaválasztásomtól függetlenül
méltósággal és tisztelettel bánnak velem az emberek.
Tisztelettel.
Ezt az üzenetet érdemes megosztani.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)