אני חושבת שאנחנו הולכים לעשות כמה קלבסיטאס.
בסדר גמור.
יש לנו גבינת אואחאקה.
באזור שלי, אתה לא יכול לשכוח על טאקו וטורטיות.
מה את רוצה שאעשה?
אנחנו צריכים לשטוף אותם.
האם כדאי לשטוף את הקישואים?
בואו נשטוף אותם.
התחלתי את הקריירה שלי,
ואת היית אחד מהאנשים הראשונים
שהתחלתי לצייר מהחיים,
כי היית מאוד סבלנית וישבת שם אלף פעמים.
בסופו של דבר ציירתי את הבת שלך ואת כל משפחתך.
אני חושבת שאמנות היא גם דרך לצבור יותר ביטחון עצמי.
היא מתארת חיים צבעוניים יותר.
אני חושב שזה עוזר לי להיות בהרמוניה.
הצבעים--
אני חושב שזה משנה אותנו.
יש משפחה אחת, ורוניקה ומריסה,
שציירתי
במהלך השנים.
עכשיו הקשר שלי איתם התפרש על פני 10 שנים.
את יכולה לשבת שם, פחות או יותר, כמו הפנים--
אני מנסה לשכפל את זה כששכבת
עם אמא שלך בבית שלך.
אני חושבת שכך היו הפנים...
האם זה מספיק גבוה בשבילך?
גוף העבודה הזה מבקר מחדש את מריסה וורוניקה בביתן בקווינס.
מבקר מחדש את הספה ההיא בה ציירתי את מריסה עם אביה
לפני שנים רבות,
עם אמא שלה והפפל פיקדו שלהם, וכל הציוד שלהם
של הסלון שלהם.
כי אנחנו חיים בדירת חדר שינה אחד,
ההורים שלי היו ישנים בעיקר בחוץ בסלון
כי הם לא רצו לתת לי לישון על הספה.
למרות שהמקום שלנו מאוד מוגבל והוא מאוד קטן לפעמים,
הוא מלא בהרבה שמחה.
בדף המוזיקה על המעמד יש שירים שנכתבו ב-נאוואטל
הדובר הזה הוא החבר הכי טוב של אמא שלי.
היא משמיעה מוזיקה בבית,
ואז לוקחת את זה גם לפארק לשיעורי הביילותרפיה שלה.
אמא שלי מאוד אוהבת את האופניים.
אמא שלה תמיד הייתה מבקרת אותה, אומרת לה שזה משהו
שגבר עושה.
בשבילה זה גם סוג של התנגדות, בידיעה שהיא באמת יכולה ללכת לכל מקום.
אני מרגישה שבכל פעם שאני נפגשת עם ורוניקה, אנחנו מדברים על מריסה ללא הפסקה.
כי אמא שלך ואני שנינו כל כך גאים בך
שאת לומדת בקולג' בקורנל.
לא, אבל אני ממש גאה בה
כי היא אחת ההשראות הגדולות שלי.
אני חושבת שאחד הזכרונות המוקדמים שלי הוא בעצם מציירת עם אמא שלי,
מציירת איתה רקדנים.
העיפרון שלה נע הוא אחד מהזיכרונות המוקדמים ביותר שלי באמנות.
גדלתי במקסיקו סיטי.
סבא שלי הגיע מביילורוסיה למקסיקו כשהיה בן שלוש
ואמא שלי הגיעה למקסיקו ללמוד תולדות האמנות.
יש פתגם בספרדית, "Ni de aquí ni de allá,"
מה שאומר שאתה לא מכאן ולא משם
כי תמיד הייתי חצי מקסיקנית, חצי אמריקאית.
גדלתי מדבר אנגלית עם אמא שלי במקסיקו.
הייתה לי הזכות להיות אזרחית אמריקאית.
לא היה לי הפחד שלרבים מהמהגרים יש כאן,
שאולי אין להם ניירות.
עברתי למערב התיכון, לשיקגו, ללמוד אמנות במכון לאמנות של שיקגו.
עברתי תקופה בתיכון שבה הייתי ציירת מופשט.
אחר כך עברתי לניו יורק.
התחלתי לצייר ציורי טבע דומם קטנים אלה.
הם היו בהשראת רוכלי רחוב במקסיקו עם סידורי פרחים.
התחלתי ללמוד פסיכולוגיה.
הפילוסוף הזה, עמנואל לוינס, מדבר על איך כל האתיקה באה
ממערכת היחסים פנים אל פנים.
המפגש עם אדם אחר שמעורר דרישה אתית.
זה בסופו של דבר נכנס לעבודה שלי, הרעיון הזה של ישיבה
עם מישהו פנים אל פנים ולצייר אותו מהחיים.
הרבה ציור, בגלל החומריות שלו
ובגלל המחווה שלו והמרקם, כמעט מרגיש כמו הנוכחות
של אדם אחר.
אני אוהבת לתפוס רגע כאשר אדם עלול ללכת לאיבוד
במחשבות ובדמיון שלו מה עשויה להיות הפנימיות שלו.
לתאר אנשים ברגעים של הרהור
איפה שהם לעצמם.
תמיד התלבטתי בין אם אני רוצה להיות עובדת, סוציאלית או ציירת.
אני מרגישה שזה נמשך לי כל החיים פחות או יותר עד לנקודה הזאת
שבה שילבתי את שני הדברים האלה במובנים מסוימים.
הכרתי את עליזה דרך IMI, תנועת המהגרים הבינלאומית,
עוד כשהייתי בת 12.
זה היה מזמן.
ברוכים הבאים לזה--
טניה היא האמנית הקובנית הזו.
היא הקימה את IMI.
התנועה הראשונה שנקראה "פרלוד".
אמא שלי ממש היתה מעורבת ואז התחילה לקחת כמה שיעורים
עם עליזה.
אני חושבת שזה היה ב-2012 כשפגשתי לראשונה את טניה ברוגורה
וכל כך התרגשתי מהפרויקט שלה שאמרתי לה שאני רוצה
להשתתף איכשהו ואני רוצה ללמד כיתה.
היא אמרה לי שהכי הרבה נחוצים כישורי אנגלית,
אז המצאתי שיעור שהוא בעצם לקבוצת נשים, כמו אנגלית
דרך תולדות האמנות. הרבה מזה בסופו של דבר
היה תולדות האמנות הפמיניסטית
כי זה מה שהן שאלו אותי עליו.
לעולם לא אשכח שזה היה בגלל השיעור שלקחתי איתך
על איך ללמוד אנגלית
דרך הסיפור של פרידה.
דרך האמנות התחלתי לתפוס כמה מילים באנגלית.
כל כך התעניינתי בסיפורים של אנשים ששאלתי את טניה
אם הייתי יכולה להקים סטודיו מאולתר בפינה אחת קטנה
והשארתי את הציורים שלי למשך הלילה.
הייתי חוזרת ומתארת כל אדם בכיתה שלי.
ואז התחלתי לתאר גם את המשפחות המורחבות שלהם.
רק להיות מסוגלת להיכנס למרחב הזה,
הרגשתי נתמכת.
מצב ההגירה של ההורים שלי,
הם היו נכנסים לחפש תמיכה.
אני חושבת שזה היה גם מקום שהביא
הרבה תקווה.
הדברים עדיין נמשכו מעבר למרחב הפיזי,
כמו Mobile Print Power, שהוא קולקטיב אמנותי
שאני עדיין חלק ממנו עד היום.
ו- Mujeres en Movimiento היכן שאמא שלי עדיין פעילה.
פשוט היה לי את הרצון הזה ללמוד,
אף פעם לא דמיינתי שאני אהיה האחת שתישאר בסביבה אחר כך,
בהדרכה עצמית עם סרטונים, ואז מוצאת את עצמי רוקדת שם.
חברים לעבודה, אמהות שיגידו לי,
"את יכולה לעשות את זה, כן, הצלחת, רקדת יפה."
הייתי קצת נבוכה.
אהבתי לשבור את הסטיגמות האלה, הסטריאוטיפים האלה,
אותו חוסר ביטחון.
מאז שעברתי לכאן ממקסיקו, אני גרה בקורונה.
אבי והאחיות שלי כבר היו כאן,
אבל הייתי עצובה לעזוב את אמא שלי והקהילה שלי
ולא להכיר פה אף אחד.
ההסתגלות הייתה אתגר.
אני מרגישה שהתחלתי להתחבר לקהילה
כאשר מריסה התחילה את בית הספר.
לפנות, להתחבר עם עוד אנשים או במקומות
כמו בתי ספר, ספריות או מוזיאונים.
אני לא אומרת לעצמי, "עשיתי את כל זה בעצמי."
זה היה הכוח של קהילה לוחמת.
זה מאוד מיוחד לחזורלקווינס אחרי כמעט 10 שנים
אחרי ה IMI,
לשהות במגורים במוזיאון קווינס.
חזרתי לכיתה שלימדתי בIMI.
יש קבוצה של נשים שמובילות מזווה מזון
שבכל יום רביעי מופץ במוזיאון.
וכך רציתי לעשות משהו למתנדבות האלה.
כל יום שלישי בערב אני מלמדת שיעור דרך יצירת אמנות הפעם,
ולימדתי אותם לשרטט ולצייר.
מוּכָנים? בואו נתחיל.
היום זה השיעור האחרון שבו נהיה כולנו ביחד,
מסתכלים על כל העבודות שיצרנו במהלך הסמסטר.
אנחנו קוראים לזה ביקורת קבוצתית.
ביקורת קבוצתית.
קראתי לשלי "Mi Libertad" (החופש שלי).
כשעברתי דרך כמה זמנים ממש קשים,
אהבתי לדהור בכפר על גב סוס.
ככל שדהרתי עם הרוח מצליפה בפני, הרגשתי חופשייה יותר.
זה היה כאילו יכולתי לעוף.
לפיכך, קראתי לזה "החופש שלי" על שם סוסה שהייתה לי.
הציור הזה נועד לייצג
משהו די פשוט וישר: חומרנות.
אנחנו רואים שברי שטרות, אבל למה?
כי זה הורס משפחות, זה מנפץ בתים.
אנחנו מאבדים חיים בגבולות.
המדינה הזו אכן מקבלת אותנו בברכה, בצורה עצומה,
אבל זה גם מפריד בינינו.
יש לי את הציור הבא הזה.
הציור הבא מסמל את הסיבולת של אישה ילידית
כי אני צאצאית של הקניאריס.
לפעמים אנחנו קולות שלא נשמעים,
לפעמים אנחנו בלתי נראים.
אבל למרות זאת, אנחנו כוח חזק כאן במדינה הזו.
תודה.
כשיש לכם תחושת פעולה לבטא את עצמכם.
אתם יכולים גם לשתף משאבים אחד עם השני ולהרגיש תחושה
של העצמה באותה קהילה.
כדי שאנשים באמת ירגישו שהם יכולים להשתמש במוזיאון
כמשאב
וכמרחב שהוא באמת בשבילם.
אני גם מתעניינתן בכלכלה המבנית של הציורים
ועשיתי חלוקת רווחים
כשאני עובדת עם קהילה
או עם אדם מסוים על פני תקופה ארוכה.
עם המשפחה הספציפית הזו, נתתי להם את הציורים הראשונים שעשיתי מהם
והם היו מסוגלים להפיק מכך תועלת בהמשך.
אני עובד כעוזרת בית,
אבל זה לא הספיק לי להסתדר לשנה
או לכמה חודשים במהלך המגיפה.
הגלריה הצליחה לספק לנו כסף כדי שנוכל להסתדר.
בשבילי זו הייתה הקלה, עליזה.
אני לעולם לא אשכח את זה.
את יודע מי שם?
מי זה?
האם אתה רואה את עצמך?
אני מאמין שיצירת חללים
שבהם אנו עוסקים באמנות או עושים אמנות
היא דרך להתחבר.
זו הדרך הכי יפה.
להיות עם הקהילה הזו כאן, זה כמו למצוא בית במובן מסוים.
עליזה, שלום!
כל כך נחמד לראות אותך.
המשאב הגדול ביותר שיש לנו הוא מערכות יחסים אלה והקהילות
שהמשיכו.
המשאבים שלכם הם האנשים שסביבכם