Sredinom 16. veka,
Italijani su bili očarani tipom muškog pevača
čiji je neverovatan opseg glasa obuhvatao zvukove
za koje se ranije smatralo da su nemogući za odrasle muškarce.
Međutim, ovakav dar je išao uz visoku cenu.
Da bi sprečili da im glasovi propadnu,
ovi pevači su bili kastrirani pre puberteta,
čime su zaustavljeni hormonski procesi koji bi produbili njihove glasove.
Poznati kao kastrati, njihovi lagani, anđeoski glasovi
bili su čuveni širom Evrope,
sve dok surova procedura koja ih je stvorila
nije postala zabranjena 1800-ih godina.
Mada odstupanja u vokalnom razvoju mogu da proizvedu izuzetan muzički opseg,
glasovi sa prirodnim razvojem
su već sposobni za neverovatnu raznolikost.
I kako starimo, naše telo prolazi kroz dve glavne promene
koje prate ovaj opseg.
Pa, kako zapravo funkcioniše naš govorni aparat,
i šta uzrokuje ove promene u govoru?
Specifični zvuk glasa je rezultat mnogih anatomskih varijabli,
ali je pretežno određen godinama i stanjem naših glasnica,
kao i veličinom grkljana.
Grkljan je kompleksan sistem mišića i hrskavica
koji podržavaju i pokreću glasnice,
ili, kako se tačnije zovu, vokalni nabori.
Smeštena između tiroidne i aritenoidne hrskavice,
ova dva mišića formiraju elastični zastor koji se otvara i zatvara preko traheje,
cevi koja prenosi vazduh kroz grlo.
Glasnice su razdvojene kada dišemo,
ali kada govorimo, one se zatvaraju.
Naša pluća guraju vazduh ka zatvorenim glasnicama,
povlače ih i vibriraju tkivo kako bi proizvele zvuk.
Za razliku od namernog fokusa potrebnog za sviranje
nekog spoljašnjeg instrumenta,
mi bez napora menjamo zvuke dok govorimo.
Otpuštajući vazduh brže ili sporije,
menjamo frekvenciju i amplitudu ovih vibracija,
koje zatim određuju visinu i jačinu naših glasova.
Brze i male vibracije stvaraju visoke, tihe tonove,
dok spore, duge vibracije stvaraju duboke, prodorne zvuke.
Konačno, pomerajući mišiće grkljana između hrskavica,
možemo da razvučemo i skupimo glasnice
tako da intuitivno sviramo svoje unutrašnje instrumente.
Ovaj proces je isti od prve do poslednje reči,
ali kako starite, tako i grkljan stari.
Tokom puberteta počinje prva velika promena,
jer glas počinje da se produbljuje.
Ovo se dešava kada grkljan raste,
produžavajući glasnice i otvarajući više prostora za njihovu vibraciju.
Ove duže glasnice imaju sporije, duže vibracije,
koje imaju za rezultat nižu osnovnu visinu glasa.
Ovakav razvoj je posebno izražen kod mnogih muškaraca,
čiji visok nivo testosterona prvo vodi pucanju glasa
i onda dubljem, prodornijem glasu,
i laringealnoj izbočini zvanoj Adamova jabučica.
Drugi vokalni razvoj tokom puberteta
se pojavljuje kada se homogeno tkivo koje prekriva glasnice
izdvoji u tri posebna funkcionalna sloja:
centralni mišić,
sloj krutog kolagena zavijeni u rastegljiva elastična vlakna,
i spoljašnji sloj sluznice.
Ovi slojevi dodaju nijanse i dubinu glasu, dajući mu posebnu boju
po kojoj se razlikuje od tona pre puberteta.
Nakon puberteta, glas većine ljudi ostaje više ili manje isti
oko 50 godina.
Ali mi svi koristimo svoj glas različito,
i na kraju doživljavamo simptome povezane sa starenjem grkljana
poznate kao pre prezbifonija.
Prvo, kolagen u naborima se stvrdne
i okolna elastična vlakna atrofiraju i propadaju.
Ova smanjena fleksibilnost povećava visinu starijih glasova.
Ali kod ljudi koji su doživeli hormonske uticaje menopauze,
otečeni vokalni nabori deluju nasuprot višem tonu i vrše dominantan uticaj.
Povećanje u masi nabora usporava njihove vibracije,
što dovodi do dubljih glasova.
Sve ove simptome dodatno komplikuje
manjak zdravih laringealnih nervnih završetaka,
što smanjuje preciznu kontrolu mišića i uzrokuje zadihan ili grub glas.
Naposletku, ove anatomske promene su samo neki od faktora
koji mogu da utiču na vaš glas.
Ali kada se održava u dobroj kondiciji,
vaš govorni aparat je fino podešeni instrument,
sposoban za operske arije,
sumorne monologe
i uzbudljive govore.