Što nas čini zdravima i sretnima
dok prolazimo kroz život?
Da sada ulažete
u svoju buduću bolju verziju,
u što biste uložili svoje vrijeme i energiju?
U nedavnom istraživanju generacije Y
ispitanike su pitali što su im najvažniji životni ciljevi
i preko 80% ispitanika izjavilo je
da je jedan od njihovih najvećih životnih ciljeva obogatiti se.
Drugih 50% tih istih mladih odraslih osoba
tvrdi da im je jedan od najvećih životnih ciljeva
postati poznat/a.
(Smijeh)
Stalno nam govore da se bacimo na posao, da se više trudimo
kako bismo više postigli.
Stekli smo dojam da su to stvari kojima moramo težiti
kako bismo živjeli dobrim životima.
Slike cjelokupnih života,
izbora na koje se ljudi odluče i kakvima se ti izbori za njih pokažu
gotovo je nemoguće dobiti.
Većinu toga što nam je poznato o ljudskom životu
saznali smo tražeći od ljudi da se prisjete prošlosti
i, kao što već znamo, sjećanja nisu pretjerano pouzadana.
Puno toga što nam se dogodi tijekom života jednostavno zaboravimo,
a nekada naša sjećanja postanu strašno kreativna.
Ali što kad bismo mogli gledati cijele naše živote
kako se postepeno razvijaju?
Što kad bismo mogli proučavati ljude od tinejdžerske dobi
sve do starosti
kako bismo vidjeli što ljude uistinu čini sretnima i zdravima?
Mi smo to i učinili.
Harvardsko istraživanje o razvoju mladih
možda je i najduže istraživanje o odraslosti ikada provedeno.
Punih 75 godina pratili smo živote 724 muškarca,
godinu za godinu ispitivali smo ih o karijeri, obiteljskom životu, zdravlju,
i to smo ih ispitivali cijelo vrijeme ne znajući kako će njihove životne priče
završiti.
Istraživanja poput ovoga iznimno su rijetka.
Gotovo svi projekti ove vrste raspadnu se unutar deset godina
jer previše ispitanika odustane od sudjelovanja u istraživanju,
ili izvori financiranja istraživanja presuše,
ili si istraživači nađu drugu zanimaciju
ili umru i nitko ne nastavi njihov posao.
No, kombinacijom sreće
i upornosti nekoliko generacija istraživača
ovo je istraživanje preživjelo.
Otprilike 60 od naša originalna 724 muškarca
još je uvijek živo,
još uvijek sudjeluju u istraživanju,
a većina njih u devedesetim je godinama.
Sada počinjemo istraživati
više od 2 000 djece ovih muškaraca.
Ja sam četvrti voditelj ovog istraživanja.
Od 1938. pratili smo živote dviju skupina muškaraca.
Prva se skupina uključila u istraživanje
kada su bili na drugoj godini studija na Harvardu.
Svi su završili fakultet tijekom Drugog svjetskog rata,
a zatim je većina otišla sudjelovati u ratu.
Druga skupina čije smo živote pratili
bila je skupina dječaka iz najsiromašnijih dijelova Bostona.
Bili su to dječaci koji su namjerno
izabrani za istraživanje jer su dolazili iz najproblematičnijih
i najuskraćenijih obitelji
u Bostonu 1930-ih godina.
Većina je živjela kao podstanari, a mnogi bez tople i hladne vode.
Kada su se uključili u istraživanje,
svi su tinejdžeri prošli intervju,
medicinske preglede,
obišli smo im kuće i intervjuirali im roditelje,
a onda su ti tinejdžeri izrasli u odrasle ljude
koji su bavili svim mogućim zanimanjima;
postali su tvornički radnici, odvjetnici, zidari i doktori,
a jedan je postao i predsjednik SAD-a.
Neki su postali alkoholičari, neki su oboljeli od šizofrenije,
neki su popravili svoj društveni status,
pa su se tako s dna uzdigli na sam vrh,
a neki su ga pak potpuno pokvarili.
Osnivači ovog istraživanja
nikada ne bi ni pomislili
da ću ja ovdje stajati nakon 75 godina
i govoriti vam o tome kako ovo istraživanje i dalje traje.
Svake dvije godine naše strpljivo i predano istraživačko osoblje
zove naše ispitanike i pita ih možemo li im poslati
još jedan upitnik o njihovim životima.
Mnogo ispitanika iz središta Bostona pita nas:
"Zašto me još uvijek želite istraživati? Moj život uopće nije toliko zanimljiv."
Ispitanici s Harvarda nas to nikad ne pitaju.
(Smijeh)
Kako bismo dobili što jasniju sliku o njihovim životima,
ne pošaljemo im samo upitnik.
Intervjuiramo ih u njihovom dnevnom boravku,
od njihovih liječnika tražimo povijest bolesti,
šaljemo ih na vađenje krvi i skeniranje mozga.
Razgovaramo s njihovom djecom,
snimamo ih dok sa suprugama razgovaraju o najdubljim strahovima.
Kada smo prije desetak godina konačno i njihove supruge pitali
žele li i one biti ispitanice u istraživanju,
mnoge su rekle: "Bilo je i vrijeme da me to pitate."
(Smijeh)
Što smo naučili?
Što smo naučili iz desetaka tisuća stranica
podataka koje smo prikupili
o ovim životima?
Nismo ništa naučili o bogatstvu, slavi i napornom radu.
Najjasnija poruka koju smo izvukli iz ovog 75-ogodišnjeg istraživanja jest:
Dobri odnosi čine nas sretnijima i zdravijima. Točka.
Naučili smo tri velike stvari o odnosima.
Prva - društvene veze uistinu su dobre za nas,
a usamljenost nas ubija.
Ljudi koji su društveno povezaniji
s obitelji, prijateljima i zajednicom
sretniji su, fizički zdraviji i duže žive
od ljudi koju su manje dobro povezani.
Usamljenost je toksična.
Ljudi koji su izoliraniji nego što bi htjeli biti
manje su sretni,
kvaliteta zdravlja opada im ranije tijekom srednjih godina,
funkcije mozga ranije opadaju
te žive kraće nego ljudi koji nisu usamljeni.
Rastužuje činjenica da
svaki peti Amerikanac tvrdi da je usamljen.
Znamo da možemo biti usamljeni i u gomili ljudi,
a možemo biti usamljeni i u braku.
Stoga je druga velika stvar koju smo naučili
ta da nije bitan samo broj prijatelja koje imamo,
a ni to jeste li u ozbiljnoj vezi,
već je bitna kvaliteta tih bliskih odnosa.
Život u središtu konflikta loš je po zdravlje.
Npr. visokokonfliktni brakovi bez previše ljubavi
jako su loši po naše zdravlje, možda čak i gori od razvoda.
Život u dobrim, toplim odnosima služi kao zaštitni faktor.
Kad smo naše ispitanike dopratili sve do njihovih 80-ih godina,
odlučili smo prisjetiti se njihove srednje dobi
da vidimo možemo li predvidjeti
tko će izrasti u sretnog, zdravog osamdesetogodišnjaka,
a tko neće.
Kad smo skupili sve što smo znali o njima
u 50. godini,
nije njihova razina kolesterola u toj dobi
bila ta koja nam je pomogla predvidjeti kako će ostariti,
već njihovo zadovoljstvo odnosima koje imaju.
Oni koji su bili najzadovoljniji svojim vezama u 50. godini
bili su najzdraviji s 80 godina.
Dobre, bliske veze štite nas
od nekih teškoća koje uzrokuje starenje.
Najsretniji parovi
u svojim 80-im godinama tvrdili su
da su i onim danima kad su iskusili više fizičke boli
bili jednako dobro raspoloženi,
ali nesretni parovi
tvrdili da je tim danima
njihova duševna bol bila još veća.
Treća velika stvar koju smo naučili o odnosima i zdravlju jest:
dobri odnosi ne štite samo naša tijela
već i naše umove.
Veza u kojoj vlada sigurna privrženost
drugoj osobi u osamdesetim godinama djeluje kao zaštitni faktor.
Osobama koje su u vezama
u kojima znaju da mogu računati na drugu osobu u teškoćama
pamćenje duže ostaje netaknuto.
Osobe u vezama
u kojima se osjećaju kao da ne mogu računati na drugu osobu
pate od ranijeg gubitka pamćenja.
Te dobre veze ne moraju uvijek biti takve.
Neki od 80-ogodišnjih parova svađali su se
iz dana u dan,
ali sve dok su imali osjećaj da zaista mogu računati jedno na drugo
kad zagusti,
te svađe nisu negativno utjecale na njihovo pamćenje.
Ova poruka
da su dobre bliske veze dobre za naše zdravlje i blagostanje
mudrost je stara kao i sam svijet.
Zašto je to tako teško postići, a tako lako ignorirati?
Mi smo samo ljudi.
Htjeli bismo brzo rješenje,
nešto što će naše živote
poboljšati i pomoći nam da takvi i ostanu.
Veze su burne i komplicirane,
a sav trud koji ulažemo u brigu za obitelj i prijatelje
nije ni seksi, a ni glamurozan.
Cjeloživotan je, nema mu kraja.
Naši ispitanici koji su bili najsretniji kad su otišli u mirovinu
bili su oni koji su radili na tome da kolege zamijene novim prijateljima.
Baš poput generacije Y u tom nedavnom istraživanju
mnogi naši ispitanici su kao mladi ljudi
zaista vjerovali da je slava, bogatstvo i veliki uspjeh
to što im je potrebno za dobar život,
ali tijekom ovih 75 godina naše je istraživanje pokazalo
da su najbolje prošli upravo oni koji su najviše ulagali u odnose
s obitelji, prijateljima i zajednicom.
Što to znači za vas?
Recimo da vam je sad 25 g., ili 40 ili 60.
Kako bi ulaganje u odnose uopće trebalo izgledati?
Mogućnosti su neograničene.
Možete učiniti nešto jednostavno kao npr. odmaknuti se od ekrana i približiti ljudima
ili oživjeti dosadnu vezu nekom novom aktivnosti,
dugim šetnjama ili spojevima.
Ili javiti se nekom članu obitelji s kojim niste razgovarali godinama
jer te česte obiteljske svađe
ostavljaju trag
na zlopamtilima.
Završit ću citatom Marka Twaina
koji se prije više od stotinjak godina
osvrtao na svoj život
i napisao ovo:
"Vremena nema, prekratak je život,
za svađe, isprike, srcobolje, pozivanja na red.
Vremena ima jedino za ljubav,
a i za nju, takoreći, imamo tek časak."
Dobar život satkan je od dobrih veza.
Hvala vam.
(Pljesak)