Vreau să încep făcând un mic sondaj cu voi.
Pentru aceasta, vă rog să puneți mâinile în poală
și să închideți ochii.
O să vă pun două întrebări
la care mi-ar plăcea să primesc un răspuns foarte sincer
doar prin ridicarea mâinilor.
Nu vă temeți, n-o să vă judece nimeni pentru asta.
Prima întrebare este:
Care dintre voi s-a gândit, în săptămâna trecută,
dacă este sau nu o persoană inteligentă emoțional?
Acum că vă gândiți la asta,
vă considerați inteligent emoțional?
Vă rog să ridicați mâna dacă e așa.
Și care dintre voi a lucrat conștient la propriile aptitudini emoționale?
Vă mulțumesc că mi-ați spus.
Acum puteți deschide ochii din nou.
Și vă mulțumesc că ați fost atât de sinceri cu mine.
Acum vreau să fiu și eu sinceră cu voi.
Inteligența emoțională nu e neapărat punctul meu forte.
Când iau decizii, mă bazez numai pe rațiune.
Dacă prietenii de la școală m-ar auzi ținând acest discurs,
ar fi foarte surprinși, fiindcă pe atunci,
nici măcar nu consideram emoțiile ca fiind ceva crucial.
Nu erau logice.
Nu le puteam explica prea bine.
Așa că de ce mi-ar păsa?
Nici măcar nu m-am gândit la acest subiect până acum cinci ani
când am renunțat la un job din cauza epuizării.
Abia atunci mi s-a revelat latura emoțională,
iar dacă înainte plângeam foarte rar, și mai ales nu în fața oamenilor,
nu mai puteam opri lacrimile să-mi curgă pe față
în cele mai neplăcute momente.
De mai multe ori pe zi,
mergeam la toaletă doar ca să-mi ascund suferința.
Și mi-a fost foarte clar că trebuie să lucrez la asta.
Dar acum, ce este
această misterioasă inteligență emoțională?
Când cei mai mulți oameni se gândesc la asta,
se opresc la termenul „emoțional”.
Voi cum vă raportați la el?
Aș spune că are o conotație proastă,
descriind o persoană care are sau exprimă sentimente puternice.
Și această conotație este inteligența emoțională,
o prejudecată pe care am avut-o și eu.
Totuși, este crucial să facem diferența
între emoțional și valoarea inteligenței emoționale,
deoarece inteligența emoțională e ceva cu totul diferit.
Este abilitatea de a identifica și gestiona emoțiile tale și ale celorlalți,
și include trei aptitudini.
Prima, conștientizarea emoțională,
deci empatia față de alții dar și față de tine însuți.
A doua, abilitatea de a valorifica emoții
și de a le aplica unor sarcini ca rezolvarea problemelor.
Iar a treia, abilitatea de a gestiona emoții,
care include reglarea propriilor emoții
dar și calmarea sau înveselirea altor oameni.
După cum bine vedeți din acest contrast,
oamenii foarte emotivi nu au în mod necesar sau automat
o mare inteligență emoțională,
fiindcă ei doar își pot etala liber emoțiile
fără să se gândească sau să știe de ce le au.
Și poate nici nu iau în considerare
dacă e potrivit să le arate într-o situația respectivă.
Lipsa inteligenței emoționale în copilărie și adolescență a însemnat pentru mine
că eu canalizam lucruri ca singurătate și teamă
uneori spre agresiune.
Istoricul familie mele - să spunem - nu poate fi demonstrat.
Așa că, în loc să găsesc sprijinul de care aveam nevoie,
preferam să-mi spun: „Oh, nu mai plânge ca un bebeluș”,
decât orice altceva.
Părinții mei nu m-au învățat valoare emoțiilor.
De aceea, pierderea prietenilor sau despărțirile
mă dureau mai tare decât pe mulți alții
fiindcă nu puteam să înțeleg complet nici emoțiile mele,
nici pe ale celorlalți.
Pur și simplu nu aveau sens.
Credeam că nu trebuie să simt așa ceva,
fiindcă nu am învățat niciodată cum să mă raportez la emoții.
Odată cu trecerea timpului, am înțeles
că sunt doar unul dintre oamenii care au această problemă.
V-ați gândit vreodată de ce oamenii se judecă sau se hărțuiesc unii pe alții,
bat copiii, sau la serviciu, sau chiar în relații toxice cu prieteni sau parteneri?
Și asta poate însemna orice, de la sexism la rasism.
Este din cauza insecurității datorate lipsei de inteligență emoțională,
fiindcă e greu să înțelegi diferența
dintre tine și altcineva.
Și e și mai greu să te conectezi la nivel emoțional,
pentru a înțelege cu adevărat de unde vine celălalt.
Iar pentru a schimba asta,
trebuie mai întâi să privim inteligența emoțională
ca pe o aptitudine crucială în societate,
și apoi să ne facem timp pentru a lucra conștient la asta.
Acum nu facem nici una, nici alta.
Și nici nu le acordăm copiilor noștri, de exemplu,
spațiul pentru a învăța aptitudinea.
Copiii de azi - trebuie să fie buni la școală,
să facă sport, să cânte la un instrument, să învețe o limbă străină,
și poate încă alte câteva lucruri.
Ei nu au șansa să ajungă să știe cine sunt,
să se conecteze cu ei înșiși, și cu emoțiile lor.
Și un aspect fundamental când ești inteligent emoțional
înseamnă să știi cine ești.
Iar pentru ca ei să învețe,
trebuie de asemenea să învățăm noi înșine să fim modelul de care ei au nevoie.
Acum poate vă gândiți: „Mda, sigur,
dar cum să abordăm acest aspect - individual sau și ca societate?”
În fond, și asta se reduce la ceea ce se reduce orice:
trebuie să învățăm ceva nou.
Deci, când înveți ceva nou,
mai întâi trebuie să devii conștient de incompetența ta în domeniu.
Eu am ajuns acolo prin epuizare.
Sunt sigură că puteți gestiona asta mai ușor,
apoi să lucrați la abilitate
până când ajungeți la nivelul dorit.
Și după un timp, veți fi capabili să o aplicați
fără să vă mai gândiți la ea.
Să luăm, de exemplu, carnetul de șofer.
După o vreme nu vă mai gândiți:
„Oh, trebuie să schimb viteza” -
o faceți pur și simplu.
O competență dobândită inconștient.
Acum, șmecheria este, totuși,
să treci de la incompetența conștientă la competența conștientă.
Și facem acest lucru învățând bazele funcționării unei mașini
și prin practică.
Așa că la început poate fi dificil
să rotești volanul în același timp când treci în viteza următoare,
dar după un timp, devine mai ușor.
Și cu inteligența emoțională este, în fond, același lucru.
Așa că am încercat să-mi adun experiențele
și am obținut un ghid de șase pași
care sper să-i ajute pe oameni să devină mai inteligenți emoțional.
Primul lucru care trebuie făcut este
să ne conștientizăm emoțiile.
Dar nu doar ca pe ceva valoros
fiindcă asta sunt ele.
Conform cercetării lui António Damásio,
oamenii ale căror părți din creier responsabile cu emoțiile au fost afectate
se găsesc în situația de a avea dificultăți în a lua decizii raționale.
Atât de valoroase sunt.
Și primul mic dar simplu lucru pe care-l puteți face
este să-i întrebați pe oameni
cu interes sincer ce simt ei.
Și când sunteți întrebați, să răspundeți autentic
când vă simțiți bine dar și când vă simțiți rău,
nu doar „sunt bine”, dar nici să vă plângeți.
În loc să vă plângeți de colegii voștri,
spuneți: „Nu mă simt apreciat la serviciu” sau orice altceva -
faceți-o cu mesaj personal.
Și când oamenii își arată emoțiile,
spuneți-le că este în regulă să le aibă.
Vorbiți despre ele.
ștergeți tabu-ul care simt că există în societate despre a vorbi despre emoții,
fiindcă este mai degrabă
singurul lucru care ne reține de la a face pasul următor.
Iar pasul următor este să diferențiem și să analizăm emoțiile.
Uneori când vorbim despre sau exprimăm un sentiment,
substituim originalul cu unul pe care credem că-l știm mai bine
sau îl gestionăm mai bine.
Dar de fapt sunt multe emoții diferite
și toate au rolul lor,
și toate au poate nevoie să fie gestionate diferit.
De aceea, este important să ajungem la miezul problemei.
Apoi, trebuie de asemenea să acceptați și să apreciați toate acele emoții
fiindcă emoțiile nu sunt nici bune, nici rele.
Ele dobândesc pur și simplu conotații în societate.
Să luăm, de exemplu, îndurerarea sau tristețea.
De ce încercăm cu disperare să le excludem din viața noastră?
Fiindcă, de fapt, este doar o frumoasă ilustrare
a aprecierii pe care am avut-o pentru cineva sau ceva.
Acum, mă apropii de cei trei pași
scriindu-mi emoțiile într-un jurnal special -
la nevoie,
deci nu neapărat zilnic, dar uneori la fiecare câteva săptămâni,
sau poate doar la fiecare câteva luni.
Prietenii mei fac lucruri similare cu aplicații, dacă vreți ceva mai modern.
Și apoi este pasul următor:
reflectații la emoțiile voastre și la originea lor
fiindcă uneori doar știind de ce simțim ceea ce simțim
deja ne ajută să gestionăm sentimentul.
Iarăși, pe mine mă ajută faptul că le scriu
fiindcă îmi dă timp să mă gândesc la ele.
Și apoi ajungi să-ți gestionezi emoțiile,
fiindcă despre asta este totul, nu-i așa?
Și astfel, poate fi suficient să reflectezi.
Sau poate nu.
Și poate încă ai nevoie să găsești modalitatea de a-ți gestiona emoțiile.
Fiindcă sunt mai multe feluri de a obține ceea ce vrem,
și eu vă pot da doar câteva exemple din ceea ce am făcut.
Și ceea ce m-a ajutat,
dacă nu să gestionez emoția, cel puțin să descopăr cum o pot face,
a fost să scriu
fiindcă asta a pus distanță între mine și emoțiile mele.
Există un studiu
despre efectele pozitive ale scrierii emoțiilor exprimate,
făcut de Pennebaker și Smyth,
pe care l-au publicat în cartea lor „Scrie pentru a te deschide”,
dacă vreți să verificați.
Fiindcă mai este încă un lucru pe care îl fac:
citesc despre asta.
Acum citesc
„Limbajul emoțiilor”, de Karla McLaren.
Efectiv orice carte de Brené Brown e bună
dar mai sunt atâtea altele.
Și vorbesc cu prietenii.
Îi întreb: „Cum abordezi această situație?
Cum abordezi acest subiect sau această emoție?”
Și apoi, este mai mult sau mai puțin un principiu proces-și-eroare.
Uneori poate fi sport,
alteori poate fi meditație.
Este important să vă găsiți propriul drum.
Și apoi, gestionarea emoțiilor celorlalți.
Și aș spune că odată ce vă stăpâniți propriile emoții,
dar și în procesul de a deveni mai buni la asta,
vă va fi din ce în ce mai ușor
să gestionați și emoțiile altora
fiindcă aveți o altă înțelegere.
Iar înțelegerea și conștientizarea sunt cheia.
Devine și mai ușor
fiindcă puteți doar să întrebați celelalte persoane cum le puteți ajuta
căci s-ar putea să știe.
Sau, le puteți întreba cum se pot ajuta singure,
fiindcă astfel știți că doar ajutându-le în situații grave
le ajutați de fapt să-și dezvolte inteligența emoțională.
Și apoi, când avem câțiva oameni care sunt inteligenți emoțional,
trebuie să ne întrebăm: „Cum să-i învățăm și pe cei din generația următoare?”
Ca societate, simt că cel mai important lucru pe care trebuie să-l facem
este să implementăm educația emoțională în școli.
Să-i învățăm pe copii despre diferitele emoții și funcțiile lor.
Să le dăm spațiu să discute deschis despre ele
pentru ca ei să-și conștientizeze emoțiile.
Să-i ajutăm să le accepte și să le aprecieze.
Sincer, nu e așa dificil.
Majuritatea lucrurilor menționate
pot fi puse ușor în practică în școli.
Serios, câte cărți ați citit în timpul școlii?
De ce să nu facem și câteva despre inteligența emoțională?
Sau să-i facem pe copii să lucreze împreună la studii de caz
pentru a schimba idei despre cum să abordeze subiectele.
Și dacă avem noroc,
ei vor ieși din școală cu lecția învățată despre abilitatea crucială fundamentală
numită inteligență emoțională.
Imaginați-vă lumea în care am trăi.
Dacă fiecare dintre noi ar fi inteligent emoțional,
ce credeți că s-ar schimba?
Să fii inteligent emoțional înseamnă
să te cunoști și să te înțelegi pe tine însuți.
Astfel, te ajută să iei decizii mai bune.
Ne-ar scuti de suferința emoțională
fiindcă știm de unde vine
și știm cum s-o gestionăm -
și poate nici nu o mai impunem altora.
Ne-ar ajuta să gestionăm relațiile interpersonale
fiindcă ne conectăm la un nivel diferit.
Iar relațiile interpersonale sunt peste tot.
Gândiți-vă la asta.
Ce-ar însemna să aveți un șef inteligent emoțional?
Sau ce-ar însemna să aveți un părinte inteligent emoțional?
Dacă am fi toți inteligenți emoțional,
cum am aborda diferențele?
Sau cum am aborda subiecte ca sănătatea mintală?
Sau cum am aborda conflictele?
Imaginați-vă lumea în care am trăi -
o lume plină de înțelegere,
acceptare, toleranță și conectare -
o lume cu adevărat inclusivă.
Cât de minunat ar fi?
Vă mulțumesc!
(Aplauze)