Pernai man teko gyventi vietinėje šeimoje Indijoje.
Vieną rytą
pamačiau valgantį šeimos mažametį,
pastebėjęs mane, jis tuoj paslėpė savo kario patiekalą už nugaros.
Ilgai įtikinėjau, kad parodytų savo patiekalą.
Tai buvo drugių lervos,
tradicinis Madia vietinių skanėstas.
Sušukau:
„Dieve mano, tu jas valgai!
Tikiuosi – man dar kiek liko!“
Berniukas žvelgė į mane nepatikliai.
„Tu...tai valgai?“
„Aš jas labai mėgstu“ – atsakiau.
Supratau, kad jis visai manimi netiki.
Kaip išsilavinusi moteris iš miesto gali mėgti tokį pat maistą?
Vėliau tai aptariau su jo tėvu.
Pasirodo, tai buvo gana skaudi tema.
Jis pasakė:
„O, tai mėgsta valgyti tik mano sūnus.“
Sakome: „Mesk, tai netinka valgyti.“
Kaip matote, jis neklauso.
Mes jau seniai to nevalgome.“
„Kodėl?“ – paklausiau.
„Tai jūsų tradicinis maistas.
Tai gaunate iš savo aplinkos,
tai maistinga
ir tikrai žinau – tai skanu.
Kodėl tai nevalgoma?“
Vyras nutilo.
Paklausiau:
„Ar kas jums pasakė, kad šis maistas yra prastas,
kad jo niekas daugiau nevalgo,
kad tai necivilizuota?“
Jis tyliai palinksėjo.
Tai vienas iš daugelio atvejų, kai dirbant su vietiniais žmonėmis Indijoje
teko pastebėti, kad gėdijamasi dėl maisto,
dėl to, kad valgomas mėgstamas maistas,
kurį vartojo ištisos kartos.
o dabar jį valgyti tarsi gėda,
netgi nežmoniška.
Ši gėda yra begalinė ir apima ne tik vadinamąjį šlykštų maistą,
kaip vabzdžius ir žiurkes,
bet ir įprastą maistą:
baltąsias daržoves,
grybus, gėles,
iš esmės, gamtos gėrybes, išskyrus auginamą maistą.
Indijoje šis gėdos jausmas tvyro visur.
Bet kas gali jį paskatinti.
Į mokyklą ateina dirbti naujas aukštos kastos vegetaras mokytojas,
ir po keleto savaičių, vaikai sako tėvams, kad valgyti krabus šlykštu
arba valgyti mėsą – nuodėmė.
Pagal vyriausybės mitybos planą patiekiami birūs balti ryžiai,
niekas daugiau nebevalgo raudonųjų ryžių ar sorų.
Pelno nesiekiančios organizacijos pateikia šio kaimo nėščiosioms idealią mitybą.
Pažiūrėkite.
Visos besilaukiančios motinos nusiminusios,
kad negali valgyti obuolių ir lietinių.
Taip pat žmonės tarsi pamiršta vaisius,
kurių galima prisirinkti miške.
Sveikatos apsaugos darbuotojai
ir religiniai misionieriai,
pavieniai vyriausybės darbuotojai
ir netgi jų išsilavinę vaikai
tiesiog puola tenykščius žmones rėkdami,
kad jų maistas nėra pakankamai geras
ir civilizuotas.
Taip maisto produktai dingsta,
palaipsniui po truputį.
Įdomu, ar patys kada svarstėte,
kad panašių su maistu susijusių atvejų galėjo būti jūsų bendruomenėje.
Jei teko kalbėti su 90-ete senole,
ar ji minėjo maistą, kurio niekad nebuvote matę ar girdėję?
Ar žinote, kiek jūsų protėvių vartoto maisto
jums daugiau neprieinama.
Vietiniai specialistai man sako,
kad Pietų Afrikos maisto pramonės pagrindas – importuojami maisto produktai.
Pagrindiniu produktu tapo kukurūzai,
o vietiniai – sorgų, sorų kruopos, svogūnėliai ir gumbavaisiai – išnyko.
Užuot valgę laukinius ankštinius augalus ir daržoves,
žmonės pasirinko bulves, svogūnus, kopūstus ir morkas.
Mano šalyje
šis maisto produktų praradimas yra milžiniškas.
Šiuolaikinė Indija įsikibusi į ryžius ir kviečius,
taip pat – į cukraligę.
Mes visai užmiršę didelę gumbavaisių įvairovę,
medžių syvus, žuvis, vėžiagyvius,
aliejinių augalų sėklas,
moliuskus, grybus, vabzdžius,
smulkių gyvūnų, kurie nenyksta, mėsą,
viską, ką mums siūlo aplinka.
Taigi, kur dingo šie maisto produktai?
Kodėl šiuolaikinis mūsų maisto krepšelis toks skurdus?
Galima kalbėti apie sudėtingas politinės ekonomikos ir ekologijos priežastis,
bet čia esu tam, kad kalbėčiau apie žmogiškesnį reiškinį – gėdą,
nes svarbiausia šiuo atveju – gėdos jausmas,
dėl kurio iš mūsų lėkščių dingsta maistas.
Ką daro gėda?
Gėda jus sumenkina,
paverčia nusiminusiu,
nevertu,
netikusiu žmogumi.
Gėda sukelia kognityvinį disonansą.
iškreipia mūsų supratimą apie maistą.
Pateiksiu pavyzdį.
Kaip jums patiktų vartoti
puikius, universalius maisto produktus,
kurių gausu jūsų gyvenamoje aplinkoje?
Jums belieka tik surinkti tai,
išdžiovinti, išlaikyti
ir to užtenka visiems metams,
kad galėtumėte gaminti daug įvairių patiekalų, kiek tik reikia.
Indijoje yra toks augalas „Mahua“,
štai ši gėlė.
Šį valgomą augalą tyriau paskutinius trejus metus.
Vietinėse tradicijose jis laikomas itin maistingu augalu,
tai patvirtina ir mokslinės žinios.
Vietiniai gyventojai
šį augalą, kaip pagrindinį produktą, vartojo nuo 4 iki 6 mėnesių per metus.
Jis daug kuo panašus į vietinę marulą,
tik šis yra gėlė, o ne vaisius.
Augalų turtinguose miškuose
žmonės vis dar gali prisirinkti maisto visiems metams,
taip pat dar lieka jo parduoti.
Radau 35 skirtingus patiekalus, kur buvo naudojama mahua,
tik dabar niekas jų nebegamina.
Šis augalas netgi daugiau nenaudojamas maistui,
bet žaliavai alkoholiniam gėrimui.
Jeigu jį laikytumėte savo namuose, jus galėtų areštuoti.
Kokia priežastis? Gėda.
Kalbėjau su daugeliu vietinių gyventojų visoje Indijoje
apie tai, kodėl mahua daugiau nevalgoma.
Atsakymas būdavo toks pats.
„O, valgydavome tai iš skurdo ir bado.
Kodėl dabar tai reiktų valgyti?
Mes turime ryžių ir kviečių.“
Ir visi beveik tuo pačiu teigė,
kad mahua yra maistingas augalas.
Visada girdėdavau istorijas apie tai, kaip mahua buvo valgomas senolių.
„Mūsų močiutė turėjo 10 vaikų,
taip pat ji sunkiai dirbdavo, bet nebūdavo pavargusi ar ligota.“
Visi pasakodavo tas pačias dvi skirtingas istorijas.
Kaip tai gali būti?
Kodėl tas pats maisto produktas
vertinamas už maistingumą, bet niekinamas už tai, kad valgomas iš skurdo,
nurodant tai beveik viename sakinyje?
Ta pati situacija su miško gėrybėmis.
Girdėjau vieną po kitos širdį veriančias istorijas
apie maisto stygių ir badą,
žmones, išgyvenusius maitinantis miške rastu „šlamštu“,
nes nebuvo maisto.
Kiek pasigilinus,
pasirodo, trūko ne paties maisto,
bet tinkamo maisto, pavyzdžiui, ryžių.
Paklausiau jų:
„Kaip sužinojote, kad vadinamasis šlamštas yra valgomas?
Kas pasakė, kad tam tikri kartūs gumbavaisiai yra pasaldinami
palaikius juos vandenyje pernąkt?
Arba – kaip išimti mėsą iš sraigės kiauto?
Kaip paspęsti spąstus laukinei žiurkei?“
Tuomet jie ima kasytis galvą
ir suvokia, kad to išmokę iš savo senolių,
kad jų protėviai puikiai gyveno valgydami šį maistą per amžius,
kai ryžių tuo metu dar nebuvo,
ir jie buvo sveikesni už dabartinę kartą.
Štai koks maisto poveikis,
ir ką daro gėda:
maistas ir jo tradicijos traukiasi iš žmonių gyvenimo ir atminties
jiems net to nepastebint.
Taigi, kaip pakeisti šią mitybos madą?
Kaip grįžti prie puikiai suderinto plano, pagal kurį valgytume natūralų maistą,
maistą, pateikiamą motinos Žemės jos pačios ritmu,
maistą, su malonumu ruoštą mūsų protėvių,
ir valgytą mūsų protėvių su dėkingumu,
sveiką, vietinį, natūralų,
įvairų, skanų maistą,
kurio nereikėjo augintis,
kenkti mūsų ekologijai,
už kurį nereikia mokėti?
Mums visiems reikia šio maisto
ir nemanau, kad turiu pasakyti priežastį.
Neturiu jums kalbėti apie pasaulinę sveikatos krizę,
klimato kaitą, vandens išteklių krizę,
dirvožemio taršą,
griūvančią žemės ūkio sistemą
ir kitas problemas.
Bet manau, kad mums reikia šio maisto ir dėl kitų vienodai svarbių priežasčių,
stipriai juntamų,
nes maistas apima tiek daug dalykų.
Maistas yra mityba, patogumas,
kūryba, buvimas kartu,
malonumas, saugumas, tapatumas
ir dar daugiau.
Mūsų sąsaja su maistu
apibrėžia labai daug dalykų mūsų gyvenime.
Tai nurodo ryšį su savo kūnu,
nes mūsų kūnas yra tai, ką valgome.
Tai atskleidžia pagrindinį ryšio suvokimą
su mūsų būtimi.
Šiandien mums itin reikia šio maisto,
kad galėtume iš naujo apibrėžti savo, kaip žmonių, vietą
natūralioje aplinkoje.
Bet ar mums šiandien būtina iš naujo viską apibrėžti?
Mano vienintelis tikrasis atsakymas yra meilė,
nes tik meilė gali įveikti gėdą.
Kaip galime labiau pamilti savo ryšį su maistu?
Manau, kad meilė neatsiejama
nuo noro atlikti viską lėčiau,
palengava išjausti,
suvokti, klausytis, domėtis.
Būtų galima klausytis savo kūno.
Ko jam reikia atsižvelgiant į savo mitybos įpročius, tikėjimą
ir žalingus polinkius?
Būtų galima skirti laiko savo įsitikinimams patyrinėti.
Iš kur jie atsirado?
Būtų galima sugrįžti į savo vaikystę.
Kokiu maistu tuomet mėgavomės
ir kas pasikeitė?
Būtų galima ramiai praleisti vakarą kalbantis su garbaus amžiaus žmogumi,
klausantis jų prisiminimų apie mitybą,
o gal net padėti jam pasigaminti mėgstamą patiekalą
ir kartu pavalgyti.
Meilė galėtų priminti,
kad žmonija neaprėpiama,
ir maistas pasirenkamas įvairiai.
Taip galėtume parodyti pagarbą ar smalsumą,
užuot smerkus
matant, kai kas nors valgo tai, kas mums visai nežinoma.
Meilė galėtų paskatinti domėtis,
ieškoti daugiau informacijos,
rasti sąsajų.
Tai galėtų būti tylus pasivaikščiojimas po „fynbos“ regioną,
kad išgirstumėte, ką kalba tam tikras augalas.
Taip nutinka.
Jie kalba su manimi visuomet.
O svarbiausia,
meilė skatina patikėti, kad šie maži tiriamieji žingsneliai
turi galios mus nuvesti prie kažko didingesnio,
to, kas kartais nustebina savo atsakymais.
Vietinių medicinos tradicijų žinovė kartą pasakė,
kad meilė yra eiti motina Žeme
ir jaustis jos mylimu vaiku,
tikėti, kad ji vertina nuoširdų ketinimą
ir žino, kaip mus vesti reikiamu keliu.
Tikiuose, kad įkėpiau jus
atkurti sąsajas su savo protėvių mityba.
Ačiū, kad išklausėte.
(Plojimai)