Hyvää huomenta. Kuinka voitte?
Olen ollut tavattoman vaikuttunut koko jutusta.
Itse asiassa, minä lähden. (Naurua)
Tässä konfrenssissa on ollut kolme teemaa,
jotka ovat oleellisia
sille mistä aion puhua.
Ensiksi, se tavaton näyttö ihmisen luovuudesta,
jonka olemme nähneet kaikissa esityksissä
ja kaikissa ihmisissä täällä.
Toiseksi,
se on vienyt meidät tilanteeseen, jossa emme tiedä mitä tapahtuu
tulevaisuudessa. Emme tiedä,
miten tämä ratkeaa.
Olen kiinnostunut koulutuksesta --
itse asiassa, mielestäni jokainen on.
Eikö vain?
Jos olette päivälliskutsuilla ja sanotte
työskentelevänne koulutuksen parissa --
itse asiassa, ette varmaan usein pääse kutsuille, jos työskentelette koulutusalalla --
(Naurua) Kukaan ei kutsu teitä.
Tai ainakaan kutsu toistamiseen. Outoa.
Mutta jos olette, ja sanotte jollekulle,
kun he kysyvät mitä teette työksenne,
ja te sanotte työskentelevänne koulutusalalla,
voitte nähdä kuinka veri pakenee heidän kasvoiltaan.
"Hyvä luoja, miksi minä? Ainoana vapaailtana koko viikolla." (Naurua)
Mutta jos kysytte heidän koulutuksestaan,
he eivät tahdo lopettaa. Koska se on
merkittävää ihmisille.
Kuten uskonto ja raha ja muut asiat.
Minulla on suuri kiinnostus koulutukseen, meillä kaikilla on.
Meillä on valtava jaettu kiinnostus siihen,
osittain, koska koulutuksen on tarkoitus
johdattaa meidät tulevaisuuteen, jota emme ymmärrä.
Lapset, jotka aloittavat koulun tänä vuonna,
saavuttavat eläkeiän vuonna 2065. Kukaan ei tiedä --
huolimatta kaikesta asiantuntemuksesta --
miltä maailma näyttää
viiden vuoden kuluttua. Ja silti
meidän odotetaan opettavan heitä sitä varten.
Sen ennalta-arvaamattomuus on ainutlaatuista.
Ja kolmanneksi,
kaikesta huolimatta olemme yhtä mieltä
lasten tavattomista kyvyistä --
heidän innovaatiokyvyistään.
Sirena oli ihmeellinen.
Ja poikkeuksellinen, mutta ei
poikkeuksellinen koko lapsuuteen nähden.
Hän on poikkeuksellisen omistautunut henkilö,
joka löysi lahjansa. Ja väitteeni on, että
kaikki lapset ovat suunnattoman lahjakkaita.
Ja me hukkaamme ne, säälimättömästi.
Haluan puhua koulutuksesta ja
luovuudesta. Väitteeni on, että
luovuus on nykyään yhtä tärkeää kuin lukutaito,
ja meidän tulisi kohdella niitä samanarvoisina.
(Aplodeja) Kiitos. Siinä kaikki.
Kiitos paljon. (Naurua) Eli, 15 minuuttia jäljellä.
No, synnyin... Ei. (Naurua)
Kuulin hienon tarinan äskettäin
pienestä tytöstä piirrustustunnilla. Hän oli kuusivuotias
ja luokan takaosassa, piirtämässä,
ja tämä pieni tyttö oli tuskin koskaan
kiinnostunut, mutta tällä piirrustustunnilla hän oli.
Opettaja meni tytön luokse
ja sanoi: "Mitä piirrät?"
Ja tyttö sanoi: "Piirrän kuvaa Jumalasta."
Ja opettaja sanoi: "Mutta kukaan ei tiedä miltä Jumala näyttää."
Ja tyttö sanoi: "Kohta tietävät."
(Naurua)
Kun poikani oli neljä Englannissa --
itse asiassa hän oli neljä kaikkialla.
Jos ollaan tarkkoja, minne ikinä hän meni, hän oli neljä sinä vuonna.
Hänellä oli rooli joulunäytelmässä.
Muistatteko tarinan?
Se oli suuri tarina. Mel Gibson teki jatko-osan.
Olette ehkä nähneet sen: "Joulunäytelmä II." James sai Joosefin roolin,
ja me olimme innoissamme.
Meistä se oli yksi pääosista.
Koko paikka oli täynnä kykyjenetsijöitä t-paidoissa, joissa luki:
"James Robinson ON Joosef!"
Hänellä ei ollut puheroolia, mutta
kohtauksessa kolme kuningasta saapuu lahjoineen.
He tuovat kultaa, suitsukkeita ja mirhamia.
Tämä todella tapahtui. Istuimme katsomossa,
ja luulen että he vain sekoittivat järjestyksen,
koska puhuimme pojan kanssa jälkeenpäin:
"Oliko se sinusta OK?" Ja hän sanoi: "Joo, miksi? Mikä oli pielessä?"
He vain vaihtoivat järjestystä.
Joka tapauksessa, kolme poikaa tuli sisään --
neljävuotiaat, pyyhkeet päissään --
Ja he laskivat laatikot maahan,
Ensimmäinen poika sanoi: "Tuon sinulle kultaa."
Toinen poika sanoi: "Tuon sinulle mirhamia."
Kolmas poika sanoi: "Frank lähetti tämän." (Naurua)
Yhteistä on se, että lapset ottavat riskejä.
Jos he eivät tiedä, he yrittävät.
Heistä ei ole pelottavaa olla väärässä.
En tarkoita, että väärässä oleminen olisi sama asia kuin luovuus.
Tiedämme, että
jos ei ole valmis olemaan väärässä,
ei koskaan keksi mitään.
Aikuisikään tullessaan
suurin osa on kadottanut tämän ominaisuuden.
Heihin on kasvanut pelko väärässä olemisesta.
Me muuten pyöritämme yrityksiä tähän tapaan.
Sakotamme virheistä. Ja nyt pyöritämme
kansallisia koulujärjestelmiä, joissa
virheet ovat pahin asia mitä voi tehdä.
Koulutamme ihmiset pois
luovuudestaan. Picasso sanoi:
kaikki lapset syntyvät taiteilijoina.
Haaste on pysyä taiteilijana kun kasvamme. Uskon hartaasti,
että emme kasva luovuuteen,
kasvamme pois siitä. Kouluttaudumme pois siitä.
Mutta miksi?
Elin aiemmin Stratford-on-Avonissa.
Muutimme Stratfordista Los Angelesiin.
Voitte kuvitella kuinka sulava muutos se oli.
Itse asiassa,
asuimme Snitterfieldissä,
Stratfordin ulkopuolella, missä
Shakespearen isä syntyi. Saitteko juuri uuden ajatuksen? Minä sain.
Kukaan ei ajattele, että Shakespearella olisi isä.
Koska kukaan ei ajattele
Shakespearea lapsena.
Seitsemänvuotias Shakespeare? Hän oli
seitsemän jossain vaiheessa.
Hän oli jonkun äidinkielentunnilla.
Kuinka ärsyttävää sen on täytynyt olla. "Pitää yrittää enemmän."
Isä pakottamassa lastaan nukkumaan.
"Laske se kynä alas."
"Ja lakkaa puhumasta tuolla tavoin. Se on hämmentävää."
(Naurua)
Muutimme Stratfordista Los Angelesiin,
ja halusin sanoa muutaman sanan muutoksesta.
Poikani ei halunnut tulla.
Minulla on kaksi lasta. Poikani on nyt 21, tyttäreni on 16.
Hän ei halunnut tulla Los Angelesiin.
Hänellä oli tyttöystävä Englannissa. Elämänsä rakkaus, Sarah.
Hän oli tuntenut tytön
kuukauden ajan.
Se on pitkä aika 16-vuotiaalle.
Hän oli hyvin poissa tolaltaan:
"En ikinä löydä sellaista tyttöä kuin Sarah."
Ja me olimme melko tyytyväisiä,
koska Sarah oli pääsyy siihen miksi vaihdoimme maanosaa.
(Naurua)
Sitä huomaa jotain kun muuttaa Amerikkaan.
Tai kun matkustaa ympäri maailmaa:
Jokaisessa koulutusjärjestelmässä on sama aineiden hierarkia.
Jokaisessa. Minne tahansa meneekin.
Voisi luulla ettei näin ole, mutta se on.
Korkeimmalla ovat matematiikka ja kielet,
sitten humanistiset tieteet, ja pohjalla ovat taideaineet.
Kaikkialla maailmassa.
Ja melko tarkkaan jokaisessa järjestelmässä
taideaineilla on oma hierarkiansa.
Taide ja musiikki korkeammalla
kuin teatteri ja tanssi. Ei ole koulutusjärjestelmää,
joka opettaa lapsille tanssia joka päivä
kuten opetamme heille matematiikkaa. Miksi?
Miksi ei?
Matematiikka on tärkeää, mutta niin on tanssikin.
Lapset tanssivat koko ajan, jos heidän annetaan.
Meillä kaikilla on kehot, eikö vain?
Mitä tapahtuu on se, että
lasten kasvaessa alamme kouluttaa heitä
navasta ylöspäin. Ja keskitymme heidän päihinsä.
Varsinkin pään yhteen puoleen.
Jos katsoisimme koulutusta avaruusolion silmin,
ja sanoisimme, "Mikä on julkisen koulutuksen tarkoitus?"
Minusta meidän olisi pakko päätellä
parhaiten menestyvät ovat niitä,
jotka tekevät kaiken mitä pitää,
jotka saavat kaikki papukaijamerkit, ovat voittajia --
julkisen koulutuksen koko tarkoitus
läpi maailman
on tuottaa professoreja.
He ovat parhaiten menestyviä.
Ja minä olin yksi heistä.
Pidän professoreista, mutta
meidän ei pitäisi kohottaa heitä korkeimmaksi saavutukseksi.
He ovat vain elämänmuoto,
yksi elämänmuoto. He ovat eriskummallisia,
ja sanon tämän rakkaudesta heihin.
Professoreissa on jotain eriskummallista --
he elävät päidensä sisällä. Siellä ylhäällä.
Hiukan enemmän yhdellä puolella.
He ovat ruumiittomia, melko kirjaimellisesti.
He näkevät ruumiinsa
kuljetusmuotona päilleen, eikö vain?
Tapana siirtää pää kokouksiin.
Jos haluatte todisteita,
osallistukaa akateemikkojen
koulutuspäiville ja
käykää diskossa viimeisenä iltana.
Ja sieltä se löytyy -- aikuiset miehet ja naiset
vääntelehtimässä hillittomästi, rytmittömästi,
odottaen loppua voidakseen kirjoittaa tutkielman kokemuksestaan.
Koulutusjärjestelmämme perustuu ajatukseen akateemisesta kyvystä.
Ja siihen on syynsä.
Koko järjestelmä on keksitty.
Julkisia koulutusjärjestelmiä ei ollut ennen 1800-lukua.
Ne kaikki näkivät päivänvalon
palvellakseen teollistumisen tarpeita.
Joten hierarkia perustuu kahteen ajatukseen.
Yksi: Kaikkein hyödyllisimmät aineet työnteolle
ovat ylimpänä. Lapsina teidät varmaan ohjattiin
hyväntahtoisesti pois aiheista
sillä perusteella, että
sitä ei voi tehdä työkseen.
Älä opiskele musiikkia, sinusta ei ikinä tule muusikkoa;
Älä opiskele taidetta, sinusta ei ikinä tule taiteilijaa.
Hyväntahtoisia neuvoja -- nyt syvästi erheellisiä. Koko maailma on vallankumouksen
syövereissä.
Kaksi: Akateeminen kyky, mikä on todella alkanut hallita
näkemystämme älykkyydestä,
koska yliopistot suunnittelivat järjestelmän omaksi kuvakseen.
Jos ajattelette asiaa, koko järjestelmä
on pidennetty pääsykoeprosessi
yliopistoille.
Sen seurauksena monet hyvin lahjakkaat, nerokkaat,
luovat ihmiset luulevat etteivät he ole sitä,
koska asiaa, jossa he olivat hyviä koulussa
ei arvostettu, tai siitä joutui leimatuksi.
Meillä ei ole varaa jatkaa tähän tapaan.
UNESCOn mukaan seuraavan 30 vuoden kuluessa
enemmän ihmisiä valmistuu
kuin koskaan ennen.
Se on yhdistelmä
kaikista niistä asioista, joista olemme puhuneet --
teknologia ja sen tuoma muutos, demografia
ja väestön räjähdysmäinen kasvu.
Yhtäkkiä tutkinnoilla ei ole mitään arvoa.
Kun minä opiskelin, jos oli tutkinto, oli myös työpaikka.
Jos työpaikkaa ei ollut, se oli koska ei halunnut töitä.
Ja minä en halunnut töitä.
Mutta nyt nuoret, joilla on tutkinto, usein menevät kotiin
pelaamaan tietokonepelejä,
koska töihin, joihin ennen riitti kandidaatin tutkinto, tarvitaan maisterin tutkinto,
ja maisterin töihin tohtorin tutkinto.
Se on akateemista inflaatiota.
Koulutuksen koko rakenne
siirtyy jalkojemme alla. Meidän täytyy ajatella uudestaan
näkemystämme älykkyydestä.
Me tiedämme kolme asiaa älykkyydestä.
Yksi, se on monimuotoista. Me ajattelemme kaikilla tavoin,
joilla koemme maailmaa. Ajattelemme visuaalisesti,
ajattelemme ääninä, ajattelemme kineettisesti.
Ajattelemme abstrakteina termeinä, ajattelemmme liikkeenä.
Toiseksi, älykkyys on dynaamista.
Jos katsomme vuorovaikutuksia aivoissa,
kuten kuulimme eilisissä esityksissä,
älykkyys on valtavan vuorovaikutteista.
Aivot eivät ole jakautuneet osastoihin.
Luovuus -- jonka määrittelen prosessina
saada omaperäisiä ideoita joilla on arvoa --
tulee usein vuorovaikutuksesta
eri katsomustapojen välillä.
Aivoissa on hermokimppu,
joka yhdistää aivojen molemmat puolet,
nimeltään corpus callosum. Se on paksumpi naisilla.
Jatkan Helenin eilisistä ajatuksista, että
siksi naiset ovat parempia jakamaan aikaansa.
Koska te olette, eikö vain?
Tiedän sen myös omasta kokemuksestani.
Jos vaimoni valmistaa kotona ateriaa --
mitä ei tapahdu usein, kaikeksi onneksi.
Hän on hyvä joissain asioissa,
mutta jos hän tekee ruokaa,
hän puhuu samaan aikaan puhelimessa,
puhuu lapsillemme, maalaa kattoa,
tekee avosydänleikkausta.
Jos minä laitan ruokaa, ovi on kiinni, lapset ulkona,
puhelin irti seinästä, jos hän tulee keittiöön, minä hermostun.
Sanon: "Terry, ole kiltti, yritän paistaa kananmunaa. Jätä minut rauhaan."
Itse asiassa, vanha filosofinen kysymys,
jos puu kaatuu metsässä ja kukaan kuule sitä,
tapahtuiko se? Muistatteko tämän?
Näin hienon T-paidan jossa luki: "Jos mies sanoo jotain
metsässä ja kukaan nainen ei kuule häntä,
onko hän silti väärässä?"
Kolmas asia älykkyydestä on,
se on erilaista. Valmistelen uutta kirjaa
nimeltä "Oivallus", joka perustuu sarjaan
haastatteluja siitä miten ihmiset löysivät
lahjakkuutensa.
Se sai alkunsa keskustelustani
loistavan naisen kanssa, josta monet
eivät ole kuulleetkaan: Gillian Lynne.
Hän on koreografi
ja kaikki tuntevat hänen teoksensa:
"Cats" ja "Oopperan kummitus".
Olin aiemmin kuninkaallisen baletin johtokunnassa Englannissa,
kuten huomaatte.
Yhtenä päivänä olimme lounaalla ja sanoin:
"Gillian, kuinka sinusta tuli tanssija?" Hän sanoi,
että ollessaan koulussa
hän oli täysin toivoton. Koulu kirjoitti
hänen vanhemmilleen: "Epäilemme,
että Gillianilla on oppimishäiriö." Hän ei pystynyt keskittymään,
hän liikehti kärsimättömästi. Nykyään sanottaisiin
että hänellä oli ADHD. Mutta tämä oli 1930-luvulla,
ja ADHD:ta ei oltu vielä keksitty.
Sitä ei ollut tarjolla.
Ihmiset eivät tienneet, että heillä voisi olla se.
Gillian meni tapaamaan erikoislääkäriä
äitinsä kanssa.
Hänet ohjattiin tuoliin,
ja hän istui paikoillaan 20 minuuttia
lääkärin puhuessa hänen äitinsä kanssa
ongelmista, joita Gillianilla oli koulussa --
hän häiritsi oppilaita,
hänen kotitehtävänsä olivat myöhässä --
lopuksi lääkäri istui
Gillianin viereen ja sanoi, "Gillian,
olen kuunnellut näitä juttuja
ja minun täytyy puhua kahden äitisi kanssa.
Odota täällä, me tulemme pian takaisin."
Ja he jättivät hänet yksin.
Lähtiessään lääkäri laittoi
radion päälle. Ja kun he
olivat poistuneet huoneesta, lääkäri sanoi äidille:
"Odota ja katso häntä." Ja hetkessä
hän oli jaloillaan, liikkuen musiikin mukaan.
He katsoivat häntä muutaman minuutin
ja lääkäri sanoi äidille,
"Gillian ei ole sairas, hän on tanssija.
Hänen pitää mennä tanssikouluun."
Kysyin: "Mitä tapahtui?"
Hän sanoi: "Hän vei minut, ja se oli ihanaa.
Menimme huoneeseen, joka oli täynnä
kaltaisiani ihmisiä. Ihmisiä, jotka eivät pysyneet aloillaan.
Ihmisiä, joiden täytyi liikkua ajatellakseen."
He oppivat balettia, steppausta, jazz-tanssia,
modernia ja nykytanssia.
Myöhemmin hän pyrki Kunikaalliseen balettikouluun.
Hänestä tuli soolotanssija, ja hänellä oli loistava ura
Kunikaallisessa baletissa. Hän valmistui
Kuninkaallisesta balettikoulusta ja
perusti oman tanssiryhmänsä -- the Gillian Lynne Dance Company --
ja tapasi Andrew Lloyd Weberin. Hän on vastannut
monista historian menestyksekkäimmistä
musiikkiteatterituotannoista ja tuonut iloa miljoonille.
Hän on multimiljonääri. Joku toinen olisi määrännyt
hänelle lääkityksen ja kehottanut
rauhoittumaan.
Minusta päädymme tähän:
Al Gore puhui toissailtana
ekologiasta ja Rachel Carsonin vallankumouksesta.
Uskon että ainut toivomme
on omaksua uusi käsite ihmisekologiasta,
joka voi palauttaa käsityksemme
ihmisen kykyjen moninaisuudesta.
Järjestelmämme louhii mielemme samalla tavalla
kuin me louhimme maata: löytääkseen tietyn raaka-aineen.
Ja tulevaisuudessa tämä ei ole hyödyllistä.
Meidän täytyy harkita uudelleen keskeisiä periaatteita,
joilla koulutamme lapsiamme.
Jonas Salk sanoi: "Jos kaikki hyönteiset
katoaisivat maan päältä,
50 vuodessa kaikki elämä loppuisi.
Jos kaikki ihmiset katoaisivat maan päältä,
50 vuodessa kaikki elämä kukoistaisi."
Ja hän on oikeassa.
TED ylistää ihmisen mielikuvituksen lahjaa.
Meidän täytyy olla varovaisia, jotta käytämme tätä lahjaa
viisaasti, ja jotta ehkäisemme ongelmat,
joista olemme puhuneet. Ainoa tapa tähän
on mieltämällä luovat kykymme
rikkaudeksi ja mieltämällä
lapsemme toivoksi. Meidän tehtävämme
on kouluttaa heitä kokonaisvaltaisesti tulevaisuutta varten.
Me emme ehkä näe tätä tulevaisuutta,
mutta he näkevät. Ja meidän työmme on auttaa
heitä tekemään sillä jotain. Kiitos.