Labrīt! Kā jums iet? Bija lieliska konference, vai ne?
Es esmu aiznests pa visam citā pasaulē.
Faktiski, es tiešām dodos prom. (Smiekli)
Ir bijušas trīs tēmas, vai ne,
kas vijās cauri konferencei, un kuras saistās
ar to, par ko gribu runāt.
Pirmā, ir neparastie apliecinājumi cilvēka radošajām spējām,
visās prezentācijās, ko esam redzējuši,
un visos cilvēkos, kas ir šeit. Vien iedomājieties šo dažādību
un plašumu. Otrā-
mēs esam nonākuši vietā, kur mums nav nejausmas, par to, kas notiks
nākotnē. Pilnīgi nekādas jausmas,
kā tas varētu atrisināties.
Mani interesē izglītība.
Īstenībā, man šķiet, ka visus interesē izglītība.
Vai Jūs ne? Man tas šķiet ļoti interesanti.
Ja jūs esat saviesīgās vakariņās, un sakāt,
ka strādājat izglītības jomā--
īstenībā, jūs diez ko bieži neesat saviesīgās vakariņās, ja strādājat izglītības jomā.
(Smiekli) Jūs uz tām neaicina.
Un savādā kārtā Jūs uz tām neaicina atkārtoti. Tas man šķiet dīvaini.
Bet, ja jūs tomēr tur esat, un kādam sakāt,
kad viņi vaicā, "Ar ko jūs nodarbojaties?",
un jūs sakāt, ka strādājat izglītības jomā,
var redzēt, ka viņi nobāl. Viņi it kā saka,
"Ak Dievs, ", vai ne, "Kāpēc es? Manā vienīgajā vakarā ārpus mājas!" (Smiekli)
Bet, ja jūs viņiem pavaicājat par viņu izglītību,
viņu jūs pienaglo pie sienas. Jo tā ir viena no tām lietām,
kas cilvēkus aizskar ļoti dziļi, vai ne?
Tāpat kā reliģija, nauda un citas lietas.
Mani ļoti interesē izglītība, un es domāju, ka tā interesē mūs visus.
Mums ir milzīga un pamatota interese par to,
daļēji tādēļ, ka tieši izglītībai būtu
mūs jānoved pie tās nākotnes, ko pat iedomāties nevaram.
Ja tā padomā, bērni, kas šogad sāks iet skolā,
dosies pensijā 2065.gadā. Nevienam nav ne jausmas,
par spīti visai tai kompetencei, kas ir bijusi parādīta pēdējo četru dienu laikā,
kā izskatīsies pasaule
pēc pieciem gadiem. Tomēr mums bērni it kā būtu
priekš šīs nākotnes jāizglīto. Tāpēc es uzskatu, ka neprognozējamība,
ir neparasti liela.
Un trešā lieta ir,
ka mēs visi tomēr piekrītam,
ka bērniem piemīt patiešām neparastas spējas-
spēja radīt. Piemēram, Sirena, pagājušajā vakarā, bija burvīga,
vai ne? Redzot vien, ko viņa spēj izdarīt.
Viņa ir izņēmums, bet no otras puses, viņa nav izņēmums,
ja skatāmies bērnus kopumā.
Viņa ir cilvēks ar neparasti lielu mērķtiecību,
kas atradusi talantu. Un es apgalvošu,
ka visiem bērniem ir neaprakstāmi talanti.
Un mēs tos izšķiežam, diezgan bezatbildīgi.
Tātad, es vēlos runāt par izglītību un
es vēlos runāt par radošumu. Es apgalvoju, ka
radošums šobrīd ir tikpat būtisks izglītībā, kā lasīt un rakstītprasme,
un mums būtu pret to jāattiecas līdzvērtīgi.
(Aplausi) Paldies! Tas, starp citu, bija viss, ko gribēju pateikt.
Liels paldies! (Smiekli) Tātad, vēl palikušas 15 minūtes.
Nū, es esmu dzimis... nē! (Smiekli)
Es nesen dzirdēju lielisku stāstu -- man patīk to pārstāstīt --
par mazu meiteni, kura bija zīmēšanas stundā. Viņai bija seši gadi,
un viņa klases aizmugurē zīmēja,
un skolotāja teica, kas šī mazā meitene praktiski nekad
nekam neveltīja uzmanību, izņemot šo zīmēšanas stundu.
Skolotāju tas fascinēja un viņa piegāja pie viņas
un vaicāja: "Ko tu zīmē?"
Un meitene teic: "Es zīmēju Dievu."
Un skolotāja teica: "Bet neviens nezina kā Dievs izskatās."
Un meitene sacīja: "Viņi uzzinās pēc brīža."
(Smiekli)
Kad manam dēlam Anglijā bija četri gadi,
ja godīgi, viņam bija četri gadi jeburā vietā. (Smiekli)
Ja mēs ņemam tā ļoti nopietni, tad viņam togad bija četri gadi, lai arī kur viņš ietu.
Viņš spēlēja ludziņā Ziemsvētku stāsts.
Zināt to stāstu? Tas bija svarīgs.
Tas bija svarīgs stāsts. Mels Gibsons tam uztaisīja turpinājumu.
Iespējams, ka esat to redzējuši: "Ziemsvētku stāsts II". Bet Džeimss spēlēja Jāzepa lomu,
par ko bija sajūsmināts.
Mēs uzskatījām to par vienu no galvenajām lomām.
Un pieblīvējām izrādes vietu pilnu ar aģentiem T-kreklos ar uzrakstiem:
"Džeimss Robinsons IR Jāzeps!" (Smiekli)
Viņam tur nebija jārunā, bet jūs jau zināt no vietu,
kur ienāk trīs karaļi. Viņi ienāk ar dāvanām,
un viņi atnes zeltu, sveķus un vīraku.
Tas patiešām tā notika. Mēs tur sēdējām,
un man šķiet viņi sajauca secību,
jo mēs pēc tam runājām ar mazo puiku un vaicājām,
"Vai viss bija kārtībā?" Un viņš atvaicāja, "Jā, vai tad kaut kas bija nepareizi?"
Viņi bija samainījušies, tur tā lieta.
Jebkurā gadījumā, trīs puikas ienāca --
četrgadnieki ar dvieļiem ap galvu --
un viņi nolika zemē tās kastes,
un pirmais puika teica, "Es jums atnesu zeltu."
Un otrais puika teica, "Es jums atnesu vīraku."
Un trešais puika teica, "Šo jums sūta Frenks." (Smiekli)
Kas šīm lietām kopīgs, ir tas, ka bērni pamēģinās.
Ja pat viņi nezina, viņi pamēģinās.
Vai man taisnība? Viņi nebaidās kļūdīties.
Es, protams, negribu teikt, ka kļūdīties ir tas pats, kas būt radošam.
Mēs zinām, ka
ja neesat gatavi kļūdīties,
tad nekad nevarēsit radīt jebko oriģinālu.
Ja jūs neesat gatavi kļūdīties. Un uz to laiku, kad viņi kļūst par pieaugušajiem,
lielākā daļa bērnu šo spēju ir zaudējuši.
Viņiem ir sākuši baidīties kļūdīties.
Un, starp citu, mēs tādā veidā vadām savas organizācijas.
Mēs uzspiežam kauna zīmi kļūdām. Un tieši tādā pašā veidā mēs
organizējam nacionālās izglītības sistēmas, kurās
kļūdas ir briesmīgākās lietas, ko varat izdarīt.
Tā rezultātā mēs izglītojam cilvēkus prom
no viņu radošajām spējām. Pikaso reiz teica šādi.
Viņš teica, ka visi bērni ir dzimuši mākslinieki.
Problēma ir palikt māksliniekam, kad mēs izaugam. Es tam aizrautīgi ticu,
ka mēs neizaugam līdz radošumam,
bet gan izaugam no tā laukā. Vai drīzāk, mēs tiekam no tā izglītoti laukā.
Bet kāpēc tas tā ir?
Es dzīvoju Stratfordā uz Eivonas (Stratford-on-Avon) pirms aptuveni pieciem gadiem.
Faktiski, mēs pārcēlāmies no Stratfordas uz Losandželosu (Los Angeles).
Jūs varat paši iedomāties, cik nemanāmas pārmaiņas tās bija.
(Smiekli) Īstenībā,
mēs dzīvojām tādā vietā kā Sniterfīlda (Snitterfield),
tuvu pie Stratfordas, un tā ir vieta, kur
ir dzimis Šekspīra tēvs. Vai Jūs pārsteidz jaunā doma? Mani pārsteidza.
Jūs nebijāt iedomājušies, ka Šekspīram ir tēvs, vai ne?
Vai ne? Tāpēc ka jūs nebijāt iedomājušies,
ka Šekspīrs ir bijis bērns, vai ne?
Septiņgadīgs Šekspīrs? Es nekad to nebiju iedomājies. Bet protams,
kādreiz viņam bija septiņi gadi. Un viņš noteikti bija
kāda angļu valodas stundās, vai ne? Cik gan tas būtu kaitinoši?
(Smiekli) "Jāpacenšas vairāk." Vai iedomājieties, kā viņa tēvs sūtīja viņu gulēt,
sakot Šekspīram: "Tagad ej gulēt,"
Viljamam Šekspīram, "un noliec zīmuli.
Un beidz tā runāt. Tas visus mulsina."
(Smiekli)
Jebkurā gadījumā, mēs pārcēlāmies no Stratfordas uz Losandželosu,
un es tikai gribu pastāstīt par pārcelšanos, īstenībā.
Mans dēls negribēja braukt līdzi.
Man ir divi bērni. Viņam tagad ir 21, meitai- 16.
Viņš negribēja braukt uz Losandželosu. Viņam tā patika,
bet viņam bija draudzene Anglijā. Tā bija viņa mūža mīlestība, Sāra.
Viņi bija pazīstami vienu mēnesi.
Ņemiet vērā, ka viņi bija nosvinējuši savu ceturto satikšanās gadadienu,
jo mēnesis 16 gadu vecumā ir ilgs laiks.
Tāpēc lidmašīnā viņš bija ļoti apbēdināts,
un teica: "Es nekad vairs nesatikšu tādu meiteni kā Sāra."
Un godīgi sakot, tad mēs par to bijām diezgan priecīgi,
jo viņa bija galvenais iemesls, kāpēc mēs atstājām valsti.
(Smiekli)
Bet ir lieta, kas jūs apstulbina, kad jūs pārceļaties uz ASV,
vai kad ceļojat pa pasauli:
ikviena izglītības sistēma uz zemes, satur to pašu priekšmetu hierarhiju.
Ikviena. Nav nozīmes kurp jūs dodaties.
Varētu domāt, ka kaut kur būs savādāk, bet tā nav.
Pašā augšā ir matemātika un valodas,
tad nāk humanitārie priekšmeti, un pašā apakšā ir mākslas.
Itvisur uz Zemes.
Un lielā mērā arī katrā sistēmā,
mākslās ir sava hierarhija.
Māksla un mūzika parasti skolās ir augstākā statusā,
kā teātris un dejošana. Uz mūsu planētas nav izglītības sistēmas,
kurā katru dienu tiktu mācīta dejošana, līdzvērtīgi
kā tiek mācīta matemātika. Kāpēc?
Kāpēc ne? Es domāju, ka tas ir diezgan svarīgi.
Es domāju, ka matemātika ir ļoti svarīga, bet arī dejošana tāpat.
Bērni dejo visu laiku, ja vien viņiem to atļauj. Mēs visi to darām.
Mums visiem ir ķermeņi, vai ne? Vai es nokavēju kādu sanāksmi?
(Smiekli) Patiesībā, kas notiek ir, ka
bērniem pieaugot, mēs viņus sākam izglītot,
no vidukļa uz augšu. Un mēs fokusējamies uz viņu galvām.
Un mazliet uz vienu pusi.
Ja jūs paskatītos uz izglītības sistēmu ar citplanētieša acīm,
un vaicātu: "Kam tā ir domāta, publiskā izglītības sistēma?"
Tad, es domāju, jums būtu jāsecina - spriežot pēc rezultātiem,
pēc tā, kurš ir sekmīgs,
pēc tā, kurš izdara visu, kas jāizdara,
kurš saņem visus papildus punktus, kurš ir uzvarētājs. --
es domāju, jums nāktos secināt, ka izglītības sistēmas mērķis
visā pasaulē
ir ražot universitātes profesorus. Vai ne?
Viņi ir cilvēki, kuri uzvar.
Es arī viens no tiem, lūk tā. (Smiekli)
Un man patīk universitātes profesori, bet ziniet,
mums nevajadzētu tos uztvert kā augstāko cilvēces sasniegumu.
Viņi ir tikai dzīvības forma,
viena no dzīvības formām. Bet viņi ir diezgan interesanti,
un es to saku aiz mīlestības pret viņiem.
Pēc manas pieredzes, profesoros ir kaut kas īpatnējs --
ne visi, bet lielākā daļa- viņi dzīvo savās galvās.
Viņi dzīvo tur augšā, un nedaudz uz vienu pusi.
Viņi ir bez ķermeņa, ziniet, savā ziņā burtiskā nozīmē.
Viņi uzskata savu ķermeni
par transportlīdzekli savām galvām, vai ne?
(Smiekli) Tas ir veids, kā nogādāt viņu galvas uz sanāksmēm.
Ja jūs vēlaties īstus pierādījumus ārpus-ķermeņa pieredzes eksistencei,
starp citu, tad dodieties uz lielu konferenci, kurā piedalās
vecākie akadēmiķi,
un aizejiet uz pēdējā vakara diskotēku.
(Smiekli) Un tur jūs to redzēsiet -- pieaugušus vīriešus un sievietes,
kas nekontrolēti lokās, ārpus mūzikas ritma,
gaidot, kad tas beigsies, lai varētu doties mājās un uzrakstīt par to kādu rakstu.
Mūsdienās mūsu izglītības sistēma ir balstīta uz ideju par akadēmiskajām spējām.
Un tam ir iemesls.
Visa sistēma tika ieviesta- visā pasaulē,
pirms 19.gs., īstenībā tad nebija publisko izglītības sistēmu.
Tās visas tika radītas,
lai apmierinātu industriālisma vajadzības.
Tāpēc priekšmetu hierarhija sakņojas divās idejās.
Pirmā, ka visnoderīgākie priekšmeti darba dzīvei
ir augšgalā. Tāpēc skolā, visticamāk jūs laipni tikāt virzīti prom
no lietām, kas jums patika, kad bijāt mazi,
pamatojoties uz to, ka jūs
nekad to darot nedabūsiet darbu. Vai tiesa?
Nespēlē mūziku, tu nebūsi mūziķis;
nenodarbojies ar mākslu, tu nebūsi mākslinieks.
Laipns padoms- šobrīd tas ir dziļi kļūdains. Visā pasaulē
notiek revolūcija.
Un otrā ir akadēmiskās spējas, kas tiešām dominē
mūsu izpratnē par inteliģenci,
jo universitātes radīja izglītības sistēmu pēc savas līdzības.
Ja par to padomā, visa publiskās izglītības sistēma
visā pasaulē, ir ilgstošs process,
lai iestātos universitātē.
Un tā sekas ir tādas, ka daudzi ļoti talantīgi,
spoži, radoši cilvēki, domā, ka viņi tādi nav,
jo tā lieta, kur viņi bija talantīgi,
skolā netika novērtēta, vai pat tika nozākāta.
Es domāju, ka mēs nevaram atļauties tā turpināt.
Saskaņā ar UNESCO datiem, nākamajos 30 gados,
visā pasaulē vairāk cilvēku absolvēs,
nekā kopš vēstures sākuma.
Vairāk cilvēku, un tā kombinācija,
no visiem faktoriem, par kuriem esam runājuši:
tehnoloģija un to tās ietekme uz darbu, un demogrāfija,
un milzīgais cilvēku skaita pieaugums.
Pēkšņi universitātes grāds vairs neko nenozīmē. Vai tā nav tiesa?
Kad es biju students, ja tev bija grāds, tev bija darbs.
Ja tev nebija darba, tad tu vienkārši to negribēji.
Un, atklāti sakot, es to negribēju. (Smiekli)
Bet šodien jaunieši ar grādiem, bieži vien
dodas mājās, lai tuprinātu spēlēt videospēles,
jo tagad jums vajag maģistra grādu tur, kur kādreiz vajadzēja bakalaura grādu,
un tagad jums vajag doktora grādu, kur iepriekš pietika ar maģistra.
Tas ir akadēmiskās inflācijas process.
Un tas nozīmē, ka visa izglītības sistēmas struktūra
šūpojas mums zem kājām. Mums ir radikāli jāpārdomā
mūsu skatījums inteliģenci.
Mēs zinām trīs lietas par inteliģenci.
Pirmkārt, tā ir dažāda. Mēs domājam par pasauli visus veidos,
kādos to piedzīvojam. Mēs domājam vizuāli,
mēs domājam skaņās, mēs domājam kinestētiski.
Mēs domājam abstrakti, mēs domājam kustībā.
Otrkārt, inteliģence ir dinamiska.
Ja paraugamies uz mijiedarbībām cilvēka smadzenēs, kā mēs to dzirdējām
vakardien vairākās prezentācijās,
inteliģence ir brīnišķīgi mijiedarbīga.
Smadzenes nav sadalītas nodalījumos.
Patiesībā radošums -- ko es definēju kā procesu, kurā rodas
oriģinālas, vērtīgas idejas --
visbiežāk ir mijiedarbības rezultāts, kad satiekas
dažādu disciplīnu skatījums uz lietām.
Smadzenes ir tīšām, starp citu,
smadzenēs ir nervu kūlis, kas savieno abas puslodes,
to sauc par corpus callosum. Sievietiem tas ir resnāks.
Izejot no tā, ko vakar teica Helēna, es domāju,
ka tas ir iemesls, kādēļ sievietēm labāk padodas vairāki darbi vienlaikus.
Tāpēc, ka jums padodas labāk, vai ne?
Ir milzums pētījumu, bet es to zinu no savas personīgās dzīves.
Ja mana sieva mājās gatavo --
kas, paldies Dievam, nav pārāk bieži. (Smiekli)
Bet, ziniet, viņa dara -- nē, viņai padodas dažas lietas --
bet, ja viņa gatavo, ziniet,
viņa vienlaicīgi runā ar cilvēkiem pa tālruni,
viņa runā ar bērniem, viņa krāso griestus,
un taisa atvērto sirds operāciju.
Ja gatavoju es, durvis ir ciet, bērni ir laukā,
telefona klausule nolikta, un ja viņa ienāk virtuvē, es kļūstu saīdzis.
Es saku: "Terij, lūdzu, es te mēģinu uzcept olu. Lūdzu liec mani mierā." (Smiekli)
Īstenībā, atceraties to veco filozofisko domu,
ja mežā nokrīt koks, un neviens to nedzird,
vai tas vispār notika? Atminaties to veco mīklu?
Es nesen redzēju lielisku t-kreklu, uz kura bija rakstīts: "Ja vīrietis saka, ko domā,
un dara to mežā, un neviena sieviete to nedzird,
vai viņš tik un tā maldās?" (Smiekli)
Un trešā lieta par inteliģenci ir -
tā ir atšķirīga. Es šobrīd strādāju pie jaunas grāmatas,
ko sauc "Epifānijas", kas ir balstīta uz
intervijām ar cilvēkiem par to, kā viņi ir atklājuši
savu talantu. Mani aizrauj tas, kā cilvēki pie tā nonāk.
Mani patiesi aizkustināja saruna
ar kādu burvīgu sievieti, par kuru varbūt lielākā daļa cilvēku
nekad nav dzirdējuši, viņu sauc Džiliana Linna (Gillian Lynne),
esat dzirdējuši par viņu? Daži ir. Viņa ir horeogrāfe
un visi zina viņas darbus.
Viņa iestudēja "Kaķus" un "Operas spoku".
Viņa ir burvīga. Es kādreiz Anglijā biju Karaliskā baleta valdes loceklis,
kā jau jūs varat redzēt.
jebkurā gadījumā, Džiliana un es kādu dienu pusdienojām, un es vaicāju:
"Džiliana, kā tu kļuvi par dejotāju?" Un viņa atbildēja,
ka tas ir interesants stāsts. Kad viņa mācījās skolā,
viņa bija pilnīgi bezcerīga. Un skola, tie bija 30-tie gadi,
aizrakstīja viņas vecākiem un teica, "Mēs domājam,
ka Džilianai ir mācīšanās traucējumi." Viņa nevarēja koncentrēties,
viņa dīdījās. Es domāju, ka tagad teiktu,
ka viņai ir uzmanības deficīta un hiperaktivitātes traucējumi (ADHD). Vai ne? Bet tas bija 1930-tajos,
un ADHD vēl nebija izgudroti.
Tā nebija pieejama diagnoze. (Smiekli)
Cilvēki neapzinājās, ka viņiem tas var būt.
Jebkurā gadījumā, viņa devās pie speciālista. Un tā šajā istabā ar ozolkoka paneļiem,
viņa bija kopā ar māti,
un viņu aizveda uz nosēdināja uz krēsla rindas galā,
un viņa sēdēja uz savām rokām 20 minūtes, kamēr
šis cilvēks runāja ar viņas mammu par visām
problēmām, kas Džilianai bija skolā. Un sarunas beigās --
tā dēļ. ka viņa traucēja citiem cilvēkiem,
kavēja mājas darbus, un tā tālāk,
mazais, astoņgadīgais bērns -- un sarunas beigās ārsts aizgāja un apsēdās
blakus Džilianai un teica: "Džiliana,
es esmu noklausījies visu ko tava mamma stāstīja,
un tagad man jāparunā ar viņu vienu pašu."
Viņš teica: "Uzgaidi tepat, mēs drīz būsim atpakaļ,"
un viņi izgāja laukā un atstāja viņu vienu.
Bet izejot no telpas, viņš ieslēdza radio,
kas atradās uz galda. Un kad viņi
izgāja laukā no istabas, viņš teica mātei:
"Vienkārši pastāviet un paskatieties uz viņu". Un tajā pat mirklī, kad viņi atstāja istabu,
viņa teica, viņa bija kājās, kustoties mūzikas ritmā.
Un viņi vēroja pāris minūtes,
un ārsts pagriezās pret viņas māti un sacīja,
"Linnas kundze, Džiliana nav slima, viņa ir dejotāja.
Vediet viņu uz deju skolu."
Es vaicāju: "Un kas notika?"
Viņa atbildēja: "Viņa tā arī izdarīja. Es nevaru pat izstāstīt, cik tas bija brīnišķīgi.
Mēs iegājām zālē, un tā bija pilna ar
tādiem cilvēkiem kā es. Cilvēkiem, kas nevarēja nosēdēt mierā.
Cilvēkiem, kuriem bija jākustas, lai domātu." Kuriem bija jākustas, lai domātu.
Viņi dejoja baletu, viņi dejoja stepu, viņi dejoja džezu,
viņi dejoja modernās dejas.
Ar laiku viņa bija uz noklausīšanos Karaliskajā Baleta skolā,
viņa kļuva par solisti ar brīnišķīgu karjeru
Karaliskajā Baletā. Galu galā viņa absolvēja
Karalisko Baleta skolu un
nodibināja savu uzņēmumu - Džilianas Linnas deju kompāniju-
un satika Endrjū Loidu Vēberu. Viņa ir atbildīga par
dažiem no vissekmīgākajiem muzikālajiem uzvedumiem
vēsturē, viņa ir sniegusi baudījumu miljoniem,
un viņa ir multimiljonāre. Kāds cits
būtu varējis viņai izrakstīt zāles, un teikt,
lai nomierinās.
Tagad, es domāju... (Aplausi). Es domāju, ka mēs nonākam pie sekojošā:
Als Gors (Al Gore) vakar runāja
par ekoloģiju un revolūciju, ko iesāka Reičela Kārsone (Rachel Carson).
Es domāju, ka mūsu vienīgā nākotnes cerība
ir pieņemt jaunu cilvēka ekoloģijas konceptu,
tādu, kur mēs sāktu rekonstruēt mūsu izpratni
par cilvēka iespēju daudzveidību.
Mūsu izglītības sistēma ir uzrakusi mūsu smadzenes tādā pat veidā,
kā mēs līd izsīkumam uzrokam zeimi: meklējot konkrētu izrakteni.
Nākotnē, tas mums nederēs.
Mums ir jārdomā fundamentālie principi,
uz kuriem balstoties mēs izglītojam savus bērnus.
Ir burvīgs Jonas Salka (Jonas Salk) citāts, viņē teica: "Ja visi kukaiņi
pazustu no zemes virsas,
tad 50 gadu laikā dzīvība uz Zemes beigtos.
Ja visi cilvēki pazustu no zemes virsas,
tad 50 gadu laikā visas dzīvības formas uzplauktu."
Un viņam ir taisnība.
Tas, ko cildina TED, ir cilvēka iztēles spējas.
Mums tagad ir jābūt uzmanīgiem, lai šo dāvanu izmantotu
gudri, un izvairītos no tiem dažiem scenārijiem,
par kuriem esam runājuši. Un vienīgais veids, kā mēs to sasniegsim,
ir saredzot mūsu radošās spējas
visā to bagātībā, un saredzot
mūsu bērnus kā to cerību, ko viņi nes. Un mūsu uzdevums
ir izglītot viņus visā viņu pilnībā, lai viņi var droši doties nākotnē.
Starp citu- mēs šo nākotni varam nepiedzīvot,
bet viņi piedzīvos. Un mūsu uzdevums ir viņiem palīdzēt
ar to kaut ko izdarīt. Liels paldies!