Bună dimineaţa. Ce mai faceţi?
A fost grozav, nu-i aşa?
Am fost impresionat de întregul eveniment.
De fapt, plec. (Râsete)
Au fost trei teme, de-a lungul conferinţei,
relevante pentru ce vreau să discut.
Una dintre ele e extraordinara dovadă a creativităţii umane
în toate prezentările de până acum şi în toţi oamenii de aici -
prin varietatea şi gama largă a prezentărilor.
A doua e că ne aflăm în situaţia în care habar n-avem ce va fi, în viitor.
N-avem nici cea mai vagă idee despre cum se vor desfăşura lucrurile.
Sunt interesat de educaţie. Descopăr că toată lumea e interesată de educaţie.
Voi nu?
Mi se pare înteresant când eşti la o petrecere
şi spui că lucrezi în educaţie - deşi, sincer, nu se întâmplă des (Râsete)
dacă lucrezi în educaţie. (Râsete) Nu eşti invitat.
Şi curios, niciodată nu eşti reinvitat. Asta e ciudat pentru mine.
Dar dacă eşti şi, cineva te întreabă cu ce te ocupi,
şi spui că lucrezi în educaţie, îi vezi cum se albesc la faţă.
„Oh Doamne, de ce eu?" (Râsete)
„Ies şi eu o dată toată săptămâna.” (Râsete)
Dar dacă-i întrebi despre educaţia lor, te pun la perete.
Pentru că e ceva care îi defineşte pe oameni. Am dreptate?
Ca şi religia, banii şi alte lucruri.
Sunt foarte interesat de educaţie şi cred că toţi avem.
Investim mult interes în ea, parţial pentru că prin educaţie
vom ajunge la acest viitor greu de imaginat.
Dacă ne gândim, copiii care încep şcoala anul acesta, se vor pensiona în 2065.
Nimeni nu ştie - în ciuda expertizelor etalate aici în ultimele 4 zile -
cum va arăta lumea peste 5 ani. Totuşi, trebuie să-i educăm pentru acest viitor.
Imprevizibilul situaţiei e extraordinar.
A treia parte e că - şi toţi suntem perfect de acord cu asta -
copiii au capacităţi extraordinare de inovaţie.
Aseară Sirena a fost o minune, nu-i aşa? Doar văzând ce poate să facă.
Excepţională, dar nu atât de excepţională în raport cu vârsta copilăriei.
E o persoană cu dedicare extraordinară care şi-a descoperit un talent.
Eu afirm că toţi copiii au talente extraordinare,
Iar noi le risipim, fără milă chiar.
Vreau să vorbesc despre educaţie şi despre creativitate.
Eu afirm că acum, creativitatea e la fel de importantă în educaţie
ca şi învăţătura şi, ar trebui să le acordăm aceeiaşi importanţă.
(Aplauze) Mulţumesc.
Asta-i tot, de fapt. Vă mulţumesc. (Râsete)
Aşadar... mai am 15 minute... (Râsete)
Păi, m-am născut... (Râsete)
Recent am auzit o poveste - îmi place să o spun -
despre o fetiţă la ora de desen. Avea 6 ani şi stătea în spate, desenând.
Învăţătoarea spunea că fetiţa aproape niciodată nu era atentă,
dar la ora de desen, era.
Învăţătoarea fascinată s-a dus la ea: „Ce desenezi?”
Fetiţa a spus: „Îl desenez pe Dumnezeu”.
„Dar nimeni nu ştie cum arată Dumnezeu”, a spus învăţătoarea.
„Vor şti imediat!”, a răspuns micuţa.
(Râsete)
Când fiul meu avea 4 ani, în Anglia -
de fapt, avea 4 ani peste tot în lume, sincer. (Râsete)
Dacă e să fim corecţi, avea 4 ani oriunde am fost în acel an.
A jucat în „Naşterea Domnului".
Vă amintiţi povestea?
A fost o poveste mare. Mel Gibson a realizat continuarea.
Poate aţi vazut-o: „Naşterea II”. Dar James l-a interpretat pe Iosif,
şi-am fost entuziasmaţi. Îl consideram un rol principal.
Locul era ticsit de „agenţi” în tricouri inscripţionate cu
„James Robinson ESTE Iosif!” (Râsete)
Nu trebuia să vorbească, dar ştiţi partea când intră cei 3 regi.
Ei vin cu daruri şi aduc aur, tămâie şi smirnă.
Stăteam acolo şi cred că n-au intrat în ordinea corectă.
Am vorbit cu fiul meu după, şi l-am întrebat dacă e în regulă cu asta.
„Da. Ce, n-a fost bine?” Şi-au schimbat doar locurile.
Cei trei băieţi au intrat , copii de 4 ani cu prosoape pe cap
şi au pus nişte cutii pe jos.
Primul a spus: „Îţi aduc aur”. Al doilea: „Îţi aduc smirnă”.
Iar al treilea: „Frank a trimis asta”. (tămâie = frankincense în engleză)(Râsete)
Comun aici e că copiii vor încerca. Dacă nu ştiu, vor încerca oricum.
Am dreptate? Nu le e teamă de greşeală.
Nu spun că a greşi e acelaşi lucru cu a fi creativ.
Ştim că dacă nu eşti pregătit să greşeşti, nu vei veni niciodată cu ceva original.
Dacă nu eşti pregătit să greşeşti.
Până la maturitate, majoritatea pierd acestă capacitate.
Le e frică să greşască.
Conducem companiile în felul acesta. Stigmatizăm greşelile.
Derulăm acum sisteme naţionale de educaţie în care greşelile sunt cel mai rău lucru.
Rezultatul e că educăm oamenii să-şi piardă capacităţile creative.
Picasso a spus odată că toţi copii se nasc artişti.
Problema e să rămâi artist pe măsură ce creşti.
Cred cu pasiune că creativitatea nu o dobândim pe măsură ce creștem,
ci o pierdem. De fapt, suntem educaţi să o pierdem.
De ce?
Am locuit în Stratford-pe-Avon până acum 5 ani.
De fapt, ne-am mutat din Stratford în Los Angeles.
Vă imaginaţi ce tranziţie uşoară a fost. (Râsete)
Locuiam în Snitterfield, chiar lângă Stratford,
locul de naştere al tatălui lui Shakespeare.
Vă vine vreun gând? Mie îmi venise.
Nu vă gândiţi că Shakespeare avea un tată, nu?
Pentru că nu vi-l imaginaţi pe Shakespeare copil, nu?
Shakespeare la 7 ani. Eu nu m-am gândit la asta.
A avut 7 ani la un anumit moment dat şi un profesor de engleză, nu?
(Râsete)
Cât de enervant o fi fost? (Râsete)
„Trebuie să te străduieşti mai mult!”
(Râsete)
Trimis la culcare de tatăl său, „Shakespeare, treci la culcare, ACUM!”
„Şi pune jos creionul!”
„Şi nu mai vorbi aşa!" (Râsete)
„Zăpăceşti oamenii!”. (Râsete)
Oricum, ne-am mutat din Stratford în Los Angeles,
şi vă spun câteva ceva despre tranziţie.
Băiatul meu nu vroia să vină. Am doi copii.
El are 21 acum, fiica mea 16.
Nu vroia să vină în Los Angeles. Îl încânta, dar avea o prietenă în Anglia.
Era dragostea vieţii lui. Sarah. O ştia de o lună.
(Râsete)
Avuseseră a patra aniversare!
E mult o lună, când ai 16 ani. Era foarte supărat pe avion:
„N-o să găsesc niciodată o fată ca Sarah!”
Noi, sincer, eram chiar fericiţi, (Râsete)
pentru că ea a fost principalul motiv al plecării noastre.
(Râsete)
Dar ceva e surprinzător când te muţi în America şi călătoreşti prin lume:
fiecare sistem educaţional de pe Pământ are aceeiaşi ierarhie a disciplinelor.
Toate. Nu contează unde mergi. Ai crede că e altfel, dar nu e.
Primele sunt matematica şi limbile, apoi ştiinţele umaniste,
iar ultimele sunt artele. Peste tot pe Pământ.
Şi în aproape fiecare sistem, e o ierharhie în cadrul artelor.
Arta şi muzica au un statut mai important decât drama şi dansul.
Nu există sistem educaţional pe planetă să-i înveţe dansul, zilnic, pe copii
aşa cum îi învaţă matematică. De ce?
De ce nu? Cred că e chiar important.
Cred că matematica e foarte importantă, dar şi dansul e.
Copiii dansează tot timpul dacă le e permis. Şi noi la fel.
Toţi avem un corp, nu? Nu ştiu eu bine? (Râsete)
(Râsete)
Pe măsură ce cresc, începem să-i educăm progresiv, de la talie în sus.
Apoi ne concentrăm pe cap. Preponderent pe o parte.
Dacă ai vizita sistemul educaţional ca extraterestru
şi te-ai întreba la ce foloseşte,
cred că ar trebui să concluzionezi -- dacă te uiţi la rezultate,
la cine reuşeşte în acest sistem,
cine face totul aşa cum ar trebui,
cine primeşte toate laudele, cine sunt câştigătorii --
cred că ar trebui să concluzionezi că întregul scop al educaţiei publice
în întreaga lume
este de a produce profesori universitari. Nu e aşa?
Ei sunt oamenii ce se situează acolo sus.
Şi eu am fost unul, aşa că uite. (Râsete)
Îmi plac profesorii universitari, dar,
nu ar trebui să-i considerăm realizarea supremă a umanităţii.
Sunt doar o formă de viaţă,
o altă formă de viaţă. Dar sunt cumva ciudaţi,
şi spun asta cu afecţiune pentru ei.
E ceva ciudat cu profesorii, din experienţa mea --
nu toţi, dar de obicei -- trăiesc în capul lor.
Trăiesc acolo sus, şi puţin într-o parte.
Sunt separaţi de trup, literal vorbind.
Îşi privesc corpul
ca o formă de transport pentru capul lor, nu?
(Râsete) Este un mod de a-şi duce capul la întâlniri.
Dacă vreţi dovada reala a experienţelor autoscopice,
mergeţi la o conferinţă rezidenţială
a academicienilor seniori,
şi asistaţi la discoteca din ultima seară.
(Râsete) Şi acolo veţi vedea, bărbaţi şi femei adulte
zvârcolindu-se fără control, fără ritm,
aşteptând sfârşitul pentru a putea merge acasă să scrie o lucrare despre ea.
Sistemul nostru de învăţământ este construit pe ideea de abilitate academică.
Şi există un motiv.
Întregul sistem a fost inventat -- în jurul lumii, nu au existat
sisteme publice de educaţie înainte de secolul 19.
Toate au fost implementate
pentru realizare nevoilor industrialismului.
Asfel că ierharhia se bazează pe două idei.
Prima, că cele mai folositoarea materii pentru muncă
sunt cele mai importante. Probabil că aţi fost îndepărtaţi
de lucruri ce vă plăceau în şcoală pe când eraţi copii,
pe motiv că nu veţi
obţine o slujbă făcând acel lucru. Corect?
Nu cânta, nu vei fii un muzician;
nu urma artele, nu vei fii un artist.
Sfat bun -- acum, total greşit. Întreaga lume
este cuprinsă într-o revoluţie.
Iar a doua este abilitatea academică, ce a ajuns să domine
viziunea noastră asupra inteligenţei,
pentru că universităţile au creat sistemul după propria lor imagine.
Dacă ne gândim la asta, întreg sistemul
public de educaţie din jurul lumii este un proces prelungit
de intrare la universitate.
Iar consecinţa este că mulţi oameni talentaţi,
deştepţi şi creativi, cred că nu sunt,
pentru că lucrul la care erau buni în şcoală
nu era apreciat, sau era chiar stigmatizat.
Nu cred că ne permitem să continuăm pe acest drum.
În următorii 30 de ani, din punctul de vedere al UNESCO,
mai mulţi oameni vor absolvi o formă de învăţământ
în întreaga lume, decât toți cei de la începutul istoriei.
Mai mulţi oameni, şi este combinaţia
tuturor lucrurilor despre acare am vorbit --
tehnologia şi efectele de transformare asupra muncii, demografia
şi creşterea explozivă a populaţiei.
Brusc, diplomele nu mai valorează nimic. Nu este adevărat?
Când eram student, dacă aveai o diplomă, aveai un loc de muncă.
Dacă nu aveai un loc de muncă, era pentru că nu vroiai unul.
Şi sincer, eu nu vroiam unul. (Râsete)
Dar acum copiii cu diplome de cele mai multe ori
se întorc acasă şi continuă cu jocurile video,
pentru că ai nevoie de un master unde înainte era suficient o licenţă,
şi acum ai nevoie de un doctorat pentru cealaltă.
Este un proces de inflaţie academică.
Şi indică faptul că întreaga structură a educaţiei
fuge de sub picioarele noastre. Trebui să regândim radical
viziunea asupra inteligenţei.
Ştim trei lucruri despre inteligenţă.
Unul, este diversificată. Privim lumea sub toate modurile
în care o experimentăm. Vizual,
prin sunete, chinestezic.
În termeni abstracţi, în mişcare.
Doi, inteligenţa este dinamică.
Dacă privim interacţiunile unui creier uman, aşa cum am auzit
ieri în câteva prezentări,
iteligenţa este admirabil de interactivă.
Creierul nu este împărţit în compartimente.
De fapt, creativitate -- ce o definesc ca procesul
de creare a ideilor originale ce au valoare --
cel mai adesea provine din interacţiunea
modurilor disciplinare diferite de a vedea lucrurile.
Apropo,
există un trunchi de nervi ce conectează cele două jumătăţi ale creierului
numit corpus callosum. Este mai gros la femei.
Plecând de la ce a spus Helen ieri, cred
că probabil de aceea femeile sunt mai bune la activităţi multiple.
Pentru că sunteţi, nu e aşa?
Există multe cercetări, dar o ştiu din viaţa personală.
Dacă soţia mea găteşte acasă --
ceea ce nu se întamplă des, din fericire. (Râsete)
Dar dacă -- nu, e bună la unele lucruri --
dar dacă găteşte,
vorbeşte şi la telefon,
vorbeşte cu copiii, zugrăveşte tavanul,
face operaţii pe cord aici.
Dacă eu gătesc, uşa este închisă, copiii sunt ieşiţi,
telefonul este în furcă, dacă intră în bucătărie mă supăr.
Îi spun, „Terry, te rog, încerc să prăjesc un ou aici. Mai lasă-mă-n pace.”
De fapt, ştiţi acea dilemă filozofică,
dacă un copac cade în pădure şi nimeni nu-l aude,
a făcut zgomot? Ţine-ţi minte această veche dilemă?
Am văzut un tricou recent pe care scria, „Dacă un bărbat vorbeşte
într-o pădure, şi nicio femeie nu-l aude,
tot înseamnă că nu are dreptate?” (Râsete)
Şi al treilea lucru despre inteligenţă,
este că e distinctă. Scriu o nouă carte momentan
numită „Epifanie”, bazată pe o serie de
interviuri cu oameni, despre cum şi-au descoperit
talentul. Sunt fascinat despre modul în care oamenii au ajuns acolo.
A pornit de la o discuţie ce am avut-o
cu o femeie extraordinară despre care probabil majoritatea oamenilor
nu au auzit niciodată, se numeşte Gillian Lynne,
aţi auzit de ea? Unii au auzit. E coreografă
şi toţi ştiu munca ei.
A făcut coreografiile pentru „Pisicile” şi „Fantoma de la Operă”.
E extraordinară. Făceam parte din comisia „Royal Ballet”, în Anglia,
după cum vedeţi.
Oricum, am luat masa împreuna cu Gillian într-o zi, şi am spus,
„Gillian, cum ai devenit dansatoare?” Iar ea a spus
că a fost interesant, când era în şcoală,
nu avea nicio speranţă. Iar şcoala, în anii '30,
i-a scris părinţilor ei şi au spus, „Credem că
Gillian are o problemă de învăţare”. Nu se putea concentra,
era agitată. Cred că acum am spune că
avea ADHD. Voi nu? Dar asta era în anii 1930,
iar ADHD-ul nu se inventase încă.
Nu era o boală disponibilă. (Râsete)
Oamenii nu ştiau că o pot avea.
Oricum, s-a dus să vadă un specialist. A intrat în această încăpere cu lemn de stejar
cu mama ei,
şi a fost pusă să stea pe un scaun într-un capăt,
şi a stat pe mâini 20 de minute în timp ce
acest om a vorbit cu mama ei despre toate
problemele pe care Gillian le avea la şcoală. Şi la sfârşit --
pentru că deranja oamenii,
întârzia tot timpul cu temele, şi aşa mai departe,
un copil de 8 ani -- la sfârşit, doctorul a mers
lângă Gillian şi a spus, „Gillian,
am ascultat toate aceste lucruri pe care mama ta
mi le-a spus, şi trebuie să vorbesc cu ea între patru ochi”.
A spus, „Aşteaptă aici, ne vom întoarce, nu ne va lua foarte mult”.
Au ieşit şi au lăsat-o.
Dar pe când ieşeau din cameră, el a pornit radioul
de pe birou. Şi când au
ieşit din cameră, el a spus către mama ei,
„Doar staţi şi priviţi-o”. Şi în momentul în care au părăsit încăperea,
mi-a spus, era în picioare, mişcându-se pe ritmul muzicii.
Şi au urmărit-o câteva minute
şi s-a întors către mama ei şi a spus,
„Doamna Lynne, Gillian nu este bolnavă, este dansatoare.
Duceţi-o la o şcoală de dans.”
Am spus, „Ce s-a întâmplat?”
Ea a spus, „M-a dus. Nu pot să-ţi spun cât de frumos a fost.
Am intrat în această încăpere şi era plină de
oameni ca şi mine. Oameni ce nu puteau sta liniştiţi.
Oameni ce trebuiau să se mişte pentru a gândi”. Ce trebuia să se mişte pentru a gândi.
Făceau balet, tap, jazz,
dans modern, dans contemporan.
Eventual a obţinut o audiţie la „Şcoala Regală de Balet”,
a devenit dansatoare solo și a avut o carieră strălucitoare
la „Royal Ballet”. A absolvit eventual
„Şcoala Regală de Balet” şi
a înfiinţat propria societate, „Societatea de dans Gillian Lynne”,
l-a întâlnit pe Andrew Lloyd Webber. E responsabilă pentru
unele dintre cele mai de succes producţii
muzicale de teatru din istorie, milioane de oameni au fost incântaţi,
şi este o multimilionară. Altcineva
probabil i-ar fi dat medicamente şi i-ar fi spus
să se calmeze.
(Aplauze) Cred că se rezumă la asta:
Al Gore a vorbit seara trecută
despre ecologie, şi despre revoluţia începută de Rachel Carson.
Cred că singura noastră speranţă pentru viitor
este să adoptăm o nouă concepţie legată de ecologia umană,
una în care începem să reconstituim concepţia noastră
despre bogăţia capacităţii umane.
Sistemul nostru educaţional ne-a îmbolnăvit mintea cu privire la modul
în care consumăm planeta: pentru un anumit produs.
Şi pentru viitor, nu ne va deservi.
Trebuie să regândim principiile fundamentale
pe care ne educăm copiii. Am găsit
un citat frumos din Jonas Salk, care a spus, „Dacă toate insectele
ar dispărea de pe Pământ,
în 50 de ani, întreaga viaţă de pe Pământ ar înceta.
Dacă toate fiinţele umane ar dispărea de pe Pământ,
în 50 de ani, toate formele de viaţă ar prospera”.
Şi are dreptate.
Ceea ce TED celebrează este darul imaginaţiei umane.
Trebuie să fim atenţi acum în a folosi acest dar
inteligent, şi că vom abate unele dintre scenariile
despre care am vorbit. Şi singurul mod
în care o vom face, este să apreciem capacităţile noastre creative
pentru bogăţia de care dau dovadă, şi
copiii noştrii pentru speranţa ce o reprezintă. Iar sarcina noastră
este să educăm întreaga lor fiinţa, pentru a face faţa acestui viitor.
Apropo -- e posibil ca noi să nu vedem acest viitor,
dar ei îl vor vedea. Iar sarcina noastră este să-i ajutăm
să facă ceva din el. Mulţumesc foarte mult.