Bună dimineața.
Ce mai faceți?
A fost grozav, nu-i așa?
Am fost impresionat de tot ce am văzut.
De fapt, plec. (Râsete)
Au fost trei teme în esența conferinței,
relevante pentru ce vreau să discut.
Una dintre ele e extraordinara dovadă a creativității umane
în toate prezentările de până acum și în lumea de aici,
prin varietatea și gama largă a prezentărilor.
A doua e că ne aflăm în situația că habar n-avem ce va fi în viitor.
N-avem nici cea mai vagă idee despre ce-ar putea ieși.
Mă interesează învățământul, de altfel constat că pe toți îi interesează.
Nu-i așa?
Mi se pare interesant când ești la o petrecere
și spui că lucrezi în învățământ...
De fapt nu prea te duci la petreceri, sincer să fiu,
(Râsete)
dacă lucrezi în învățământ, că nu te invită.
(Râsete)
Și nu te invită niciodată din nou; mi se pare ciudat.
Dar dacă ești invitat și te întreabă cineva cu ce te ocupi
și spui că lucrezi în învățământ, îi vezi cum se albesc la față.
„O, Doamne, de ce eu?” (Râsete)
„Ies și eu o dată toată săptămâna.” (Râsete)
Dar dacă-i întrebi despre educația lor, te pun la perete.
Pentru că e unul din lucrurile la care ținem mult. Am dreptate?
La fel ca religia, banii și alte lucruri.
Sunt deci foarte interesat de educație și cred că toți suntem.
Avem un mare interes personal,
parțial pentru că educația e cea care ne va duce la viitorul greu de imaginat.
Hai ne gândim: copiii care încep școala anul acesta
se vor pensiona în 2065.
Nimeni nu are habar
– în ciuda acestei parade a cunoașterii din ultimele patru zile –
cum va arăta lumea peste 5 ani.
Și totuși trebuie să-i educăm pentru viitor.
Imprevizibilul situației e extraordinar.
A treia parte e că - și toți suntem perfect de acord cu asta -
copiii au capacități extraordinare de inovație.
Aseară Sirena a fost o minune, nu-i așa? Doar văzând ce poate să facă.
Excepțională, dar nu atât de excepțională în raport cu vârsta copilăriei.
E o persoană cu dedicare extraordinară care și-a descoperit un talent.
Eu afirm că toți copiii au talente extraordinare,
Iar noi le risipim, fără milă chiar.
Vreau să vorbesc despre educație și despre creativitate.
Eu afirm că acum, creativitatea e la fel de importantă în educație
ca și învățătura și ar trebui să le acordăm aceeași importanță.
(Aplauze) Mulțumesc.
Asta-i tot, de fapt. Vă mulțumesc. (Râsete)
Așadar... mai am 15 minute... (Râsete)
Păi, m-am născut... (Râsete)
Recent am auzit o poveste - îmi place să o spun -
despre o fetiță la ora de desen. Avea 6 ani și stătea în spate, desenând.
Învățătoarea spunea că fetița aproape niciodată nu era atentă,
dar la ora de desen, era.
Învățătoarea fascinată s-a dus la ea: „Ce desenezi?”
Fetița a spus: „Îl desenez pe Dumnezeu”.
„Dar nimeni nu știe cum arată Dumnezeu”, a spus învățătoarea.
„Vor ști imediat!”, a răspuns micuța.
(Râsete)
Când fiul meu avea 4 ani, în Anglia -
de fapt, avea 4 ani peste tot în lume, sincer. (Râsete)
Dacă e să fim corecți, avea 4 ani oriunde am fost în acel an.
A jucat în „Nașterea Domnului".
Vă amintiți povestea?
A fost o poveste mare. Mel Gibson a realizat continuarea.
Poate ați văzut-o: „Nașterea II”. Dar James l-a interpretat pe Iosif,
și am fost entuziasmați. Îl consideram un rol principal.
Locul era ticsit de „agenți” în tricouri inscripționate cu
„James Robinson ESTE Iosif!” (Râsete)
Nu trebuia să vorbească, dar știți partea când intră cei 3 regi.
Ei vin cu daruri și aduc aur, tămâie și smirnă.
Stăteam acolo și cred că n-au intrat în ordinea corectă.
Am vorbit cu fiul meu după, și l-am întrebat dacă e în regulă cu asta.
„Da. Ce, n-a fost bine?” Și-au schimbat doar locurile.
Cei trei băieți au intrat, copii de 4 ani cu prosoape pe cap
și au pus niște cutii pe jos.
Primul a spus: „Îți aduc aur”. Al doilea: „Îți aduc smirnă”.
Iar al treilea: „Frank a trimis asta”. (tămâie = frankincense în engleză)(Râsete)
(Râsete)
Comun aici e că copiii vor încerca. Dacă nu știu, vor încerca oricum.
Am dreptate? Nu le e teamă de greșeală.
Nu spun că a greși e același lucru cu a fi creativ.
Știm că dacă nu ești pregătit să greșești, nu vei veni niciodată cu ceva original.
Dacă nu ești pregătit să greșești.
Până la maturitate, majoritatea pierd acestă capacitate.
Le e frică să greșească.
Conducem companiile în felul acesta. Stigmatizăm greșelile.
Derulăm acum sisteme naționale de educație în care greșelile sunt cel mai rău lucru.
Rezultatul e că educăm oamenii să-și piardă capacitățile creative.
Picasso a spus odată că toți copii se nasc artiști.
Problema e să rămâi artist pe măsură ce crești.
Cred cu pasiune că creativitatea nu o dobândim pe măsură ce creștem,
ci o pierdem. De fapt, suntem educați s-o pierdem.
De ce?
Am locuit în Stratford-pe-Avon până acum 5 ani.
De fapt, ne-am mutat din Stratford în Los Angeles.
Vă imaginați ce tranziție ușoară a fost. (Râsete)
Locuiam în Snitterfield, chiar lângă Stratford,
locul de naștere al tatălui lui Shakespeare.
Vă vine vreun gând? Mie îmi venise.
Nu vă gândeați că Shakespeare avea un tată, nu?
Pentru că nu vi-l imaginați pe Shakespeare copil, nu?
Shakespeare la 7 ani. Eu nu m-am gândit la asta.
A avut 7 ani la un anumit moment dat și un profesor de engleză, nu?
(Râsete)
Cât de enervant o fi fost? (Râsete)
„Trebuie să te străduiești mai mult!”
(Râsete)
Trimis la culcare de tatăl său, „Shakespeare, treci la culcare, ACUM!”
„Și pune jos creionul!”
„Și nu mai vorbi așa!” (Râsete)
„Zăpăcești oamenii!” (Râsete)
Oricum, ne-am mutat din Stratford în Los Angeles,
și vă spun câteva ceva despre tranziție.
Băiatul meu nu voia să vină. Am doi copii.
El are 21 acum, fiica mea 16.
Nu voia să vină în Los Angeles. Îl încânta, dar avea o prietenă în Anglia.
Era dragostea vieții lui. Sarah. O știa de o lună.
(Râsete)
Avuseseră a patra aniversare!
E mult o lună când ai 16 ani. Era foarte supărat pe avion:
„N-o să găsesc niciodată o fată ca Sarah!”
Noi, sincer, eram chiar fericiți, (Râsete)
pentru că ea a fost principalul motiv al plecării noastre.
(Râsete)
Dar ceva e surprinzător când te muți în America și călătorești prin lume:
fiecare sistem educațional de pe Pământ are aceeași ierarhie a disciplinelor.
Toate. Nu contează unde mergi. Ai crede că e altfel, dar nu e.
Primele sunt matematica și limbile, apoi științele umaniste,
iar ultimele sunt artele. Peste tot pe Pământ.
Și în aproape fiecare sistem, e o ierarhie în cadrul artelor.
Arta și muzica au un statut mai important decât drama și dansul.
Nu există sistem educațional pe planetă să-i învețe dansul, zilnic, pe copii
așa cum îi învață matematică. De ce?
De ce nu? Cred că e chiar important.
Cred că matematica e foarte importantă, dar și dansul e.
Copiii dansează tot timpul dacă le e permis. Și noi la fel.
Toți avem un corp, nu? Nu știu eu bine? (Râsete)
(Râsete)
Pe măsură ce cresc, îi educăm progresiv, de la talie în sus.
Apoi ne concentrăm pe cap. Mai ales pe o parte.
Dacă ai vizita sistemul educațional ca extraterestru
și te-ai întreba la ce folosește, concluzia ar fi,
- dacă te iei după rezultate, după cine reușește în acest sistem,
cine face totul cum trebuie, cine primește toate laudele, cine sunt câștigătorii -
concluzia e că întregul scop al educației publice din lume
e să producă profesori universitari. Nu-i așa?
Ei sunt cei din vârf. Și eu am fost unul. Poftim!
(Râsete)
Îmi plac profesorii universitari,
dar n-ar trebui să-i considerăm realizarea supremă a umanității.
Sunt doar o formă de viață. O altă formă de viață.
Dar sunt oarecum ciudați, și o spun cu afecțiune pentru ei.
E ceva ciudat cu profesorii, - nu toți, dar de obicei - trăiesc în capul lor.
Trăiesc acolo sus și puțin într-o parte.
Sunt separați de trup, literal vorbind.
Pentru ei, corpul e un mijloc de transport pentru cap.
(Râsete) Nu-i așa?
E un mod de a-și duce capul la întâlniri. (Râsete)
Dacă vreți dovada reală a experiențelor extracorporale,
mergeți la o conferință rezidențială a academicienilor seniori,
și asistați la discoteca din ultima seară. (Râsete)
Veți vedea bărbați și femei în toată firea zvârcolindu-se incontrolabil,
fără ritm. (Râsete)
Așteptând închiderea ca să meargă acasă să scrie o lucrare despre asta.
Sistemul nostru de învățământ e clădit pe ideea de abilitate academică.
Cu un motiv. Întregul sistem a fost inventat în toată lumea,
- nu existau sisteme publice de învățământ înainte de secolul XIX -
toate au apărut pentru nevoile industrializării.
Așa că ierarhia se bazează pe două idei.
Prima - cele mai folositoare materii pentru muncă sunt cele mai importante.
Probabil ați fost îndepărtați în școală, ușor, în copilărie, de ce vă plăcea,
pe motiv că nu veți obține o slujbă bună făcând acel lucru. Corect?
Nu cânta, nu vei fi un muzician; nu urma artele, nu vei fi un artist.
Sfat nevinovat, acum, total greșit!
Toată lumea e cuprinsă de o revoluție.
A doua e abilitatea academică, care domină viziunea despre inteligență
pentru că universitățile au creat sistemul după propria lor imagine.
Vă dați seama că întreg sistemul public de învățământ e un proces prelungit
de intrare la universitate.
Consecința e că mulți oameni talentați, geniali și creativi, cred că nu-s așa,
pentru că la ce erau buni în școală nu era apreciat sau chiar era stigmatizat.
Nu cred că ne permitem să continuăm pe acest drum.
În următorii 30 de ani, după UNESCO, în lume vor fi mai mulți absolvenți
decât toți absolvenții din trecut.
Și e combinația tuturor lucrurilor despre care am vorbit:
tehnologia și efectele ei asupra muncii,
și demografia cu creșterea explozivă a populației.
Brusc, diplomele nu mai valorează nimic. Nu-i așa?
Când eram student, dacă aveai diplomă, aveai un loc de muncă.
Nu aveai loc de muncă, pentru că nu voiai unul.
Sincer, eu nu voiam unul. (Râsete)
Acum, copiii cu diplome se întorc acasă și continuă cu jocurile video.
Pentru că îți trebuie un master, când înainte era suficientă licența,
și acum îți trebuie și doctorat. E un proces de inflație academică,
care dovedește că întreaga structură educațională ne fuge de sub picioare.
Trebuie să ne revizuim conceptul despre inteligență.
Știm trei lucruri despre inteligență.
1. E diversă. Vedem lumea prin prisma simțurilor:
gândim vizual, prin sunete, chinestezic, abstract, prin mișcare.
2. Inteligența e dinamică.
Dacă considerăm interacțiunile din creier, cum am auzit ieri în câteva prezentări,
inteligența e admirabil de interactivă. Creierul nu e împărțit în compartimente.
Creativitatea, pe care eu o definesc ca proces de creare de idei originale
care au valoare, cel mai frecvent apare din interacțiunea modurilor diferite
de a vedea lucrurile, din prisma disciplinelor diferite.
Există o punte între cele două jumătăți ale creierului, numită „corpus callosum”.
E mai gros la femei.
O completez pe Helen, de ieri - probabil de asta femeile sunt mai bune
la sarcini concomitente. Pentru că sunteți, nu-i așa?
E un morman de cercetări, dar știu din viața personală.
Dacă soția gătește acasă, nu des,
din fericire... (Râsete)
...E bună la anumite lucruri, dar dacă gătește, vorbește și la telefon,
vorbește cu copiii, zugrăvește tavanul, face operații pe cord, aici.
Dacă gătesc eu, ușa e închisă, copiii afară, telefonul în furcă,
dacă ea intră în bucătărie, mă enervez și-i spun:
„Terry, te rog, încerc să fac ochiuri...” (Râsete)
„Lasă-mă-n pace.”
Știți dilema filozofică:
dacă un copac cade în pădure și nimeni nu-l aude, s-a întâmplat?
O țineți minte?
Recent am văzut un tricou pe care scria: „Dacă un bărbat își spune părerea
într-o pădure și nicio femeie nu-l aude, nici atunci n-are dreptate?”
(Râsete)
Al treilea lucru despre inteligență e că e distinctă.
Scriu o carte acum, numită „Epifanie”, bazată pe interviuri
despre cum și-au descoperit unii talentul. Sunt fascinat cum au ajuns la asta.
A pornit de la o discuție cu o femeie extraordinară despre care majoritatea
n-au auzit niciodată: Gillian Lynne. Ați auzit de ea? Unii da.
E coregraf și toți îi cunoașteți munca.
A făcut coregrafia la „Pisicile” și „Fantoma de la Operă”. E minunată.
Făceam parte din comisia „Royal Ballet”, în Anglia, cum se și vede.
(Râsete)
Într-o zi, am luat masa cu Gillian și am întrebat-o:
„Cum ai devenit dansatoare?”
A fost interesant. La școală era fără speranță.
Școala, în anii '30, le-a scris părinților:
„Credem că Gillian are o problemă de învățare”.
Nu se putea concentra, era agitată. Acum am spune că avea ADHD. Nu?
Dar asta era în anii 1930, iar ADHD-ul nu se inventase încă.
Nu era o boală disponibilă. (Râsete)
Oamenii nu știau că o pot avea. (Râsete)
S-a dus să o vadă un specialist. A intrat într-o cameră tapetată cu stejar,
cu mama de mână și a trebuit să stea pe scaun, deoparte.
A stat pe mâini 20 de minute, cât timp doctorul a vorbit cu mama
despre problemele ei de la școală -
că deranja orele, că întârzia cu temele... Copil de 8 ani.
La final, doctorul s-a așezat lângă ea:
„Gillian, am ascultat-o pe mama ta și, vreau să vorbesc cu ea între patru ochi.”
„Așteaptă aici. Ne întoarcem repede.” Au ieșit și au lăsat-o.
Ieșind, el a pornit radioul de pe birou și i-a spus mamei: „Stați și priviți-o”.
În momentul în care au ieșit,
ea era în picioare, mișcându-se pe ritmul muzicii.
Au privit-o câteva minute, iar el s-a întors către mama ei:
„D-nă Lynne, Gillian nu e bolnavă. E dansatoare.
Duceți-o la o școală de dans.” Am întrebat: „Ce s-a întâmplat?”
„M-a dus. Nu-ți pot descrie cât de minunat a fost!
Am intrat într-o încăpere plină de oameni ca mine.
Oameni ce nu puteau sta liniștiți, care trebuiau să se miște ca să gândească.”
Făceau balet, step, jazz, dans modern, contemporan.
Apoi o audiție la Școala Regală de Balet și a devenit dansatoare solo
și a avut o carieră strălucitoare la Royal Ballet.
A absolvit Școala Regală de Balet
și a înființat propria societate: Societatea de Dans Gillian Lynne,
l-a întâlnit pe Andrew Lloyd Webber.
E responsabilă pentru unele dintre cele mai de succes producții
de teatru muzical din istorie, a încântat milioane de oameni.
Și e multimilionară.
Altcineva i-ar fi dat medicamente și i-ar fi spus să se liniștească.
(Aplauze)
Cred că se rezumă la asta: Al Gore a vorbit seara trecută
despre ecologie și de revoluția pornită de Rachel Carson.
Cred că singura speranță pentru viitor e să adoptăm noul concept de ecologie umană,
în care să începem să reclădim concepția despre bogăția potențialului uman.
Sistemul educațional ne-a minat mințile la fel cum minăm planeta:
pentru un anumit produs. Și pe viitor, nu ne va fi de folos.
Trebuie regândite principiile fundamentale după care ne educăm copiii.
Un citat minunat din Jonas Salk:
„Dacă toate insectele ar dispărea de pe Pământ,
în 50 de ani, întreaga viață de pe Pământ ar înceta.
Dacă toate ființele umane ar dispărea de pe Pământ, în 50 de ani
toate formele de viață ar prospera”. Și are dreptate.
TED celebrează darul imaginației umane.
Trebuie să avem grijă să-l folosim cu înțelepciune
ca să evităm unele scenarii discutate.
Vom reuși doar dacă tratăm capacitatea creativă ca pe o comoară, cum și este,
iar pe copii ca pe speranța pe care o reprezintă.
Sarcina noastră e să le educăm întreaga ființă pentru acest viitor.
Apropo, s-ar putea noi să nu-l apucăm, dar ei da.
Treaba noastră e să-i ajutăm să realizeze ceva în el.
Vă mulțumesc din suflet.
(Aplauze)